Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Філологічні науки
НАРАТИВНА СТРУКТУРА ОНЛАЙН-НОВИН: КОГНІТИВНІ МОДЕЛІ ТА ПРАГМАТИЧНІ ФУНКЦІЇ
У статті здійснено комплексне дослідження наративної структури онлайн-новин крізь призму когнітивних моделей та прагматичних функцій. Теоретичною основою роботи стали положення когнітивної лінгвістики, які пояснюють роль схем та ідеалізованих когнітивних моделей у формуванні смислів, а також прагматичний підхід до аналізу дискурсу, що розкриває комунікативні цілі журналістських текстів. Огляд наукової літератури засвідчив, що заголовки й короткі формати онлайн-журналістики є не лише інформаційними, а й впливовими елементами, здатними викликати емоційний відгук, актуалізувати певні когнітивні схеми та спрямовувати інтерпретацію читача.Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні корпусного аналізу онлайн-новин, автоматизованого анотування наративних та прагматичних ознак і експериментального вивчення реакцій аудиторії. Особливу увагу приділено індивідуальним когнітивним характеристикам читачів, що зумовлюють відмінності у сприйнятті драматизації, емоційної насиченості та спрощених причинно-наслідкових структур.Отримані результати доводять, що такі стратегії значно підвищують залученість і поширюваність новин у цифровому середовищі, однак водночас знижують рівень довіри та критичності у ставленні до змісту. Зроблено висновок, що онлайн-новини мають подвійний характер: вони активізують знайомі когнітивні моделі для забезпечення швидкого доступу до смислів, але прагматично орієнтовані на досягнення ефекту уваги, переконання чи комерційного успіху. Результати дослідження можуть бути використані для вдосконалення журналістської практики, розроблення стандартів відповідальної комунікації та розвитку медіаграмотності в умовах цифрової інформаційної екосистеми.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СПЕЦИФІКА ЧАСОПРОСТОРУ В РОМАНІ «ДИКИЙ МЕД» Л. ПЕРВОМАЙСЬКОГО
Війна як соціальний катаклізм відбирає дім, спокій і спричиняє розставання, приневолює людину до існування в дорозі, змушує вийти за межі звичного особистого простору. Особливістю художньої концепції роману «Дикий мед» Леоніда Первомайського (1963) є поєднання ідеологічної та філософсько-психологічної ліній, що визначають його естетику. Письменник демонструє залежність долі індивіда від загальної державної політики, зображуючи її деструктивний вплив на особистість. У творі мілітарна тема, порушена у зв’язку з мотивами пошуку щастя, кохання, є одним із засобів індивідуалізації персонажа, унаявнює різність людських доль у вирі історичних перипетій. Автор транслює ідеологічні міфи, проте специфіка осмислення епічного часопростору, мотивіки засвідчують тяжіння митця до формотвірних елементів, властивих скоріше модернізму, ніж соцреалізму, тож ідеться про характерний для цього періоду стильовий синтез (подібно романам «Люди зі страху» Р. Андріяшика, «Диво» П. Загребельного» тощо). Важливого значення в сюжеті набуває опозиція «дорога – дім»: твір розпочинається відрядженням героїні й закінчується віднайденням спокою, щастя в онучці Саші, названій на честь репресованого чоловіка. Уже в першому реченні своєрідного прологу до «Дикого меду» образ перебутого сполучається з дорогою. Спогади пов’язують жінку з постатями її минулого життя, надаючи існуванню Варвари повноти й стабільності. Мотив межі буквалізується фронтовою реальністю, зокрема опозицією «свій – чужий (ворог)», водночас ідеться про моральні кордони персонажів. Земля як місце онтологічної битви добра і зла ототожнюється з міфологемою Матері; небо ж конотується мотивами лету, крил, духовного бачення індивіда. Також домінантні в просторовій організації образи землі й неба конотовані героїчним мотивом «окопної правди». На тлі воєнного конфлікту розгортається внутрішня драма жінки, тож ліризм, маркований настроєвістю, надає побудові твору цілісності. У романі сучасність обрамляє події минулого, при цьому важливого значення набуває історичний час, конкретизований знаковими для радянського суспільства датами.
ПОЕТИКА ФРАГМЕНТАРНОСТІ В ОПОВІДАННІ РОБЕРТА МУЗІЛЯ «ЧОРНИЙ ДРІЗД»
У статті здійснено спробу дослідити поетику фрагментарності у творах малої прози австрійського письменника Роберта Музіля, зокрема в оповіданні «Чорний дрізд». Окреслено актуальність дослідження, яка зумовлена необхідністю комплексного вивчення цього художнього прийому як ключового елемента мистецького світобачення прозаїка. Використовуючи комплексний методологічний підхід, виділено прийом фрагментарної незавершеності, який – у контексті трансформації традиційного реалістичного наративу – формує фундаментальну основу художньої прози митця. У цьому ключі увагу приділено багатогранним функціям фрагмента крізь призму авторського відображення кризи свідомості, ідентичності та мови. Систематизовано та узагальнено результати літературознавчих досліджень, які вказують на особливості деструктивної, тематичної фрагментарності в прозі письменника. На прикладі оповідання «Чорний дрізд» окреслено можливості фрагмента, котрі, як і в романтичній традиції, поєднують семантичну відкритість із внутрішньою завершеністю, набуваючи нового, екзистенційного значення та символізуючи розпад внутрішнього світу індивідуума в епоху модернізму. Увиразнено способи реалізації авторських концепцій «інший стан» («der andere Zustand») та «поєднання» («die Vereinigung»), які стають центральними в парадигмі образо- та жанротворення Р. Музіля. Підкреслено значення символічних образів (чорний дрізд, соловей, двійник), які функціонують як метафоричні маркери втраченої єдності. Доведено, що ці образи увиразнюють непереборну прірву між уламковою, фрагментованою реальністю й прагненням досягти ідеальної цілісності «Я-особи». Зроблено висновок, що Р. Музіль використовує фрагментарність не тільки як стилістичний прийом, але й як засіб для філософського осмислення кризи особистості в епоху модернізму.
ПРОЄКТНІ МЕТОДИ ВИВЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ПРОФЕСІЙНОГО СПРЯМУВАННЯ: РОЗВИТОК МОВНИХ НАВИЧОК ТА КРИТИЧНОГО МИСЛЕННЯ
У статті розглянуто доцільність упровадження проєктних методів у вивчення української мови професійного спрямування як ефективного засобу розвитку мовних навичок і критичного мислення здобувачів вищої освіти. Встановлено, що проєктна діяльність є важливим інструментом інтеграції мовної, дослідницької та рефлексивної компетентностей. З’ясовано, що реалізація проєктів сприяє формуванню аналітичного, креативного й логічного мислення, необхідного для сучасного фахівця. Наголошено, що дидактична ефективність проєктної методики досягається за умов дотримання структурно-етапної організації освітнього процесу. Підкреслено, що навчальний проєкт повинен мати дослідницьку спрямованість, міжпредметний зміст і практичну цінність результату. Констатовано, що проєктна форма сприяє підвищенню внутрішньої мотивації здобувачів освіти до вивчення фахової мови через особистісну залученість у процес пізнання. Зауважено, що особливого значення набуває застосування цифрових інструментів і мультимедійних ресурсів, які підвищують інтерактивність проєктів. Визначено, що в процесі реалізації проєктів здобувачі освіти формують навички критичного осмислення мовних явищ і розуміння їхньої соціальної природи. Підкреслено, що лінгводидактична специфіка проєктів забезпечує тісний зв’язок теоретичних знань із практичним їх застосуванням.З’ясовано, що тематичне наповнення проєктів повинне відповідати актуальним суспільно-мовним тенденціям. Наведено приклади успішної реалізації міжпредметних і творчих проєктів, зокрема дослідження фахової мови в цифровому просторі, створення словників, аналіз мови медіа. Встановлено, що проєктна діяльність сприяє розвитку автономії, ініціативності та пізнавальної активності здобувачів освіти. Констатовано, що участь у проєктах формує академічну доброчесність, комунікативну культуру й уміння аргументувати власну позицію. Зауважено, що інтеграція проєктної методики в освітній процес формує нову модель мовної освіти, орієнтовану на компетентнісний, особистісний і соціокультурний підходи. Підкреслено, що поєднання мовного аналізу з цифровими практиками відповідає сучасним викликам освітнього середовища. Узагальнено, що впровадження проєктних методів є стратегічно важливим для підвищення якості гуманітарної підготовки у вищій школі.
ІНТЕРНЕТ-РЕСУРСИ НА ДОПОМОГУ ВЧИТЕЛЮ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ
Об’єктом аналізу статті є інтернет-ресурси, які вчитель української літератури може використати для підвищення кваліфікації, підготовки до уроку та власне на уроці – як зачіпку для уваги школярів, мотиваційний «хук», джерело інформації, платформу для дослідницьких проєктів тощо. Актуальність дослідження визначається суттєвими та незворотними змінами у змісті й формі освіти, зумовленими як поступальним розвитком суспільства – цифровізацією в контексті глобальних цифрових трансформацій, так і необхідністю адаптувати-ся до виняткових обставин під час пандемії та війни. Нині освітня спільнота фокусує увагу на діагностиці, компенсації та превенції освітніх втрат, які пов’язують з онлайн-навчанням. Ідеться і про боротьбу за читацьку грамотність, до чого спонукають незадовільні результати PISA – 2018 та PISA – 2022. У статті здійснено спробу систематизувати стек помічних для педагога-словесника онлайн-ресурсів, згрупувавши їх за такими категоріями, як: загальнопедагогічні, літературні й довколалітературні онлайн-курси; освітні платформи; освітні медіа; електронні бібліотеки; літературні (культурні) медіа або відповідні сторінки в медіа з широким тематичним охопленням; літературні, освітні й мистецькі подкасти; книжкові блоги на YouTube і в соцмережах; сайти-блоги вчителів; блоги видавництв; сайти періодичних видань; сайти культурно-освітніх товариств та установ; інноваційні проєкти.У кожній групі названо від двох до восьми актуальних джерел. Їх список можна продовжити, але пропонована класифікація не претендує на вичерпність, а радше окреслює орієнтири в перенасиченому й динамічному цифровому середовищі. Подальші дослідження варто спрямувати на розроблення конкретних методик з інтеграції цих ресурсів у навчальний процес та систематичне оновлення переліку з урахуванням розвитку освіти й інтернет-простору.
ФУНКЦІЙНІ ПАРАМЕТРИ СИНТАКСИЧНИХ ЕКСПРЕСЕМ У РОМАНІ МАКСА КІДРУКА «КОЛОНІЯ»
У запропонованій статті досліджено синтаксичні засоби експресивності в романі Макса Кідрука «Колонія». Установлено, що аналіз експресем у межах антропоцентричної парадигми сучасного мовознавства дає змогу простежити особливості індивідуального авторського стилю та розкрити способи реалізації прагматичного потенціалу художнього дискурсу. Визначено, що експресивність у художньому тексті постає засобом передачі суб’єктивного ставлення, створення емоційної напруги та занурення реципієнта в сюжет. У центрі аналізу перебувають синтаксичні експресеми, які концентрують виражальний потенціал мовних одиниць і створюють експресивну площину дискурсу. Здійснено огляд теоретичних підходів до визначення експресивності та її ролі у формуванні індивідуальної та колективної картини світу. Метою дослідження визначено комплексний аналіз функційних параметрів синтаксичних експресем у романі «Колонія». Методом суцільної вибірки нагромаджено релевантний фактичний матеріал, а описовий, індуктивний, контекстуальний і дистрибутивний аналізи дали змогу встановити комунікативне значення експресивних конструкцій. З’ясовано, що найбільш продуктивними у творі є парцеляція, ампліфікація, тавтологія, обірвані, питальні та окличні речення, а також невласне пряма мова. Доведено, що ці засоби сприяють моделюванню внутрішнього стану персонажів, увиразненню сюжетних колізій і створенню напруженої атмосфери.Результати дослідження засвідчують, що використання синтаксичних експресем у романі «Колонія» має системний характер і сприяє реалізації основних завдань художнього мовлення: інтенсифікації смислів, емоційній експресії та посиленню комунікативної ефективності.Отримані висновки поглиблюють уявлення про експресивний синтаксис і відкривають перспективи подальших студій у сфері лінгво- та прагмастилістики.
МЕТАМОДЕРНИЙ ЕТИЧНИЙ ВИМІР РОМАНУ ІЄНА МАК’ЮЕНА «СПОКУТА»
Статтю присвячено аналізу роману Ієна Мак’юена «Спокута» (2001) у контексті метамодерної естетики. Метою дослідження є вивчення наративних стратегій тексту та виявлення їх ролі у формуванні етичного виміру твору. Актуальність роботи зумовлена тим, що, попри значний корпус наукових праць, присвячених роману, його метамодерний потенціал залишається не досить дослідженим на користь переважно постмодерністських інтерпретацій. Основним результатом дослідження є висновок про те, що наративна структура «Спокути» вибудована як шлях читача крізь три літературні парадигми: модернізм, постмодернізм і метамодернізм. Кожна з чотирьох частин роману відіграє свою роль у цьому переході. Перша частина, з її модерністськими техніками потоку свідомості та багатоперспективністю, демонструє, як дитяча уява Брайоні конструює реальність, що призводить до трагічних наслідків. Друга та третя частини, розгортаючись на тлі історичних катастроф, поєднують психологічну глибину з рефлексією щодо неможливості повного відтворення травматичного досвіду. Фінальна частина роману, розкриваючи правду про маніпуляцію істиною, стає актом метамодерної щирості – усвідомленим етичним жестом, спрямованим на відновлення морального порядку в межах тексту. Доводиться, що Мак’юен використовує постмодерні техніки (наявність ненадійного оповідача, метатекстуальність, саморефлексія) не для деконструкції істини, а для її етичної реконструкції. Ключовою рисою роману визначається осциляція – коливання між іронічною самосвідомістю тексту та його щирим прагненням до спокути та відповідальності. Таким чином, роман «Спокута» інтерпретується не просто як зразок історіографічної метафікції, а як ранній і яскравий приклад метамодерного письма, що поєднує критичну рефлексію з етичною чутливістю. Це дозволяє уточнити місце твору в літературному процесі та розглядати його як важливе джерело для вивчення генезису метамодерної парадигми в літературі початку XXI століття.
РОМАН МЕДЛІН МІЛЛЕР «ЦИРЦЕЯ» У ФОКУСІ ЛІТЕРАТУРНОЇ АНТРОПОЛОГІЇ
У статті досліджено роман «Цирцея» (2018) американської письменниці М. Міллер під кутом зору літературної антропології. Зроблено спробу проаналізувати, що таке літературна антропологія, якими є її підходи чи методи інтерпретації тексту, на чому саме акцентується її увага. Разом із тим здійснено аналіз роману «Цирцея», в якому можна побачити і дослідити антропологічний досвід очима персонажів-богів, зокрема головної героїні Цирцеї (Кірки), від імені якої ведеться нарація. Роман є переосмисленням класичних сюжетів давньої міфології, «Одіссеї» Гомера. За допомогу Прометеєві Кірку карають. Батько Геліос виганяє доньку на острів Еея, де вона, зрештою, зіштовхнеться із самотністю, переживе багато трансформацій, навчатиметься жити і вдосконалювати свій дар чаклунки, прийме виклики кохання зі смертним, пройде шлях самоприйняття. А також зустрінеться із Гермесом, Дедалом та Ікаром, Ясоном, Одіссеєм, Пенелопою та Телемахом. А ще народить і виростить сина Телегона, пізнає всі радості й турботи материнства. Крізь призму літературної антропології вперше проаналізовано питання людини, її досвіду, людського існування в романі «Цирцея». Для аналізу також застосовано текстуальний та герменевтичний методи.У результаті дослідження з’ясовано, що в романі М. Міллер представлено репрезентацію досвіду існування людини очима богині, що створює ефект сильного підсвічування антропологічних особливостей. Подібна оптика дозволяє детально розглянути людську сутність і досвід. Особлива увага при цьому приділена питанням самоприйняття, смертності людини, крихкості її існування, тілесним проблемам, викликам материнства. Літературна антропологія, яка цікавиться людиною, категорією досвіду, набуттям «себе-досвіду», не пропонує конкретних методів, а задає широкий фокус бачення і траєкторію руху, а отже, надає більше свободи для інтерпретації тексту.
ЛЕКСИКО-СЕМАНТИЧНІ АНОРМАТИВИ В МОВЛЕННІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Статтю присвячено проблемі дотриманню лексико-семантичних (лексичних) норм сучасної української літературної мови в мовленні здобувачів вищої освіти як важливий компонент їх професійної компетенції та культури мовлення.Метою розвідки є виявлення, опис та систематизація лексико-семантичних анормативів, з’ясування їх причин в аспекті проблем культури мовлення для організації ефективної роботи щодо їх усунення.У роботі використано описовий метод, методики функційно-семантичного та контекстуального аналізу. У статті дано визначення понять «культура мови» та «культура мовлення», акцентовано на відмінностях в їх дефініціях, визначено комунікативні ознаки культури мовлення, розкрито значення термінів «норма мови», «норма літературної мови», «лексико-семантична норма». З’ясовано, що такі комунікативні ознаки культури мовлення, як точність, правильність, багатство мовлення, чистота, доречність тощо безпосередньо пов’язані з досконалим володінням словниковим запасом мови, дотриманням лексико-семантичних норм літературної мови. На основі спостереження за усним та писемним мовленням студентів виокремлено найпоширеніші лексичні помилки: уживання елементів суржику, росіянізмів, калькованих конструкцій, нерозрізнення, сплутування значень слів-паронімів та значень міжмовних омонімів, стилістично невиправдане використання плеоназму й тавтології, надмірне вживання іншомовних слів, зокрема англізмів, використання діалектизмів, слів-паразитів, інвективної лексики тощо.Сформульовано об’єктивні та суб’єктивні причини, які зумовлюють лексико-семантичні помилки: зближення, інтерференція мов; значний вплив соціокультурного й діалектного оточення мовців на їх рівень мовленнєвої культури; значний масив лексики, який складно засвоїти на належному рівні; неможливість зведення лексичних норм до обмеженої кількості чітко сформульованих правил; рухливість, динамічність лексичного складу; недостатня обізнаність здобувачів вищої освіти з лексичними нормами сучасної української літературної мови, лексичним багатством мови, обмеженість словникового запасу, загальний низький чи недостатній рівень культури мовлення.
РЕАЛІЗАЦІЯ КОМУНІКАТИВНИХ СТРАТЕГІЙ В АНГЛОМОВНОМУ МЕДИЧНОМУ ДИСКУРСІ ВСЕСВІТНЬОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я ЩОДО ГЛОБАЛЬНИХ ЗАГРОЗ ЛЮДСТВУ
Мова в медичному дискурсі є не лише інструментом передавання інформації, але й потужним засобом впливу на громадську свідомість, формуючи соціальні установки та моделі поведінки. Особливу актуальність цей дискурс набуває в умовах глобальних загроз людству, коли потреба в достовірній та своєчасній комунікації є фактором збереження життя і здоров’я.Центральною інституцією, яка визначає стандарти такої комунікації, виступає Всесвітня організація охорони здоров’я (ВООЗ), що поширює науково обґрунтовану інформацію, рекомендації й заклики до дії через цифрові платформи, зокрема офіційний вебсайт, соціальні мережі та мультимедійні ресурси. Саме ця багатоканальність забезпечує ширше охоплення аудиторії та впливає на різні соціальні групи. Статтю присвячено аналізу комунікативних стратегій і тактик, реалізованих у медичному дискурсі ВООЗ щодо глобальних загроз людству. Дослідження акцентує увагу на особливості добору мовних засобів – лексичних, граматичних і стилістичних, які забезпечують ефективність комунікації в онлайн-середовищі та уможливлюють формування довіри до інституційного джерела. Визначено, що центральне місце займають комунікативні стратегії інформування та спонукання. Перша реалізується через тактики пояснення, обґрунтування та відображення актуальної ситуації; друга – завдяки емоційному зверненню та рекомендаційному впливу, що формують готовність адресата до активних дій і зміни поведінки. Запропонований аналіз демонструє, що використання зазначених стратегій є визначальним для побудови діалогу між ВООЗ і глобальною аудиторією. Вони не лише забезпечують кращу інтерпретацію спеціалізованої інформації непрофесійними реципієнтами, але й стимулюють вироблення поведінкових моделей, спрямованих на протидію загрозам і зменшення їх наслідків. Такий підхід підкреслює роль медичної комунікації як фактора формування колективної відповідальності, довіри та соціальної мобілізації в кризових ситуаціях.
КОСМІЧНА ТЕРМІНОЛОГІЯ В СУЧАСНІЙ ЯПОНСЬКІЙ МОВІ ЯК ПЕРЕКЛАДАЦЬКА ПРОБЛЕМА
У статті розглядаються проблемні моменти та особливості космічної термінології у зв’язку з процесом перекладу українською мовою, що є складовою частиною науково-технічного дискурсу, на прикладах матеріалів «Scenario2021» Японського агентства аерокосмічних досліджень (JAXA). Було вибрано низку термінів, що становлять особливий перекладознавчий інтерес, та які відображали б сучасні напрями розвитку космічних технологій.Дослідження було проведено через призму перекладознавчих стратегій та з використанням різних технік перекладу. Ретельну увагу в процесі роботи було приділено термінам, що не мали усталених відповідників та відрізнялися багатозначністю, семантичною або культурною специфікою. Було встановлено, що така комплексна термінологія утворюється шляхом поєднання різних компонентів: запозичень з англійської мови, лексичних одиниць, записаних абеткою катакана та ієрогліфами. Таке поєднання і стало причиною появи гібридних словосполучень, які складно відтворити українською мовою лише через описовий переклад. Дослідження виявило, що оптимальним рішенням є використання поєднання техніки описового перекладу, часткового калькування з термінологічною адаптацією задля збереження оригінального змісту.У висновку продемонстровано, що перекладач під час роботи зі сферою космічної термінології має не лише прагнути доцільного та зрозумілого перекладу, але й подекуди виступати в ролі, так би мовити, активного творця нових термінів. Результати дослідження мають безсумнівне прикладне значення в царині наукового-технічного перекладу і можуть навіть сприяти подальшому розвитку в України космічної сфери.
ФРАЗЕОЛОГІЗМИ, СЛЕНГ І НЕОЛОГІЗМИ ЯК ПЕРЕКЛАДАЦЬКА ПРОБЛЕМА У ПРОЦЕСІ ЛОКАЛІЗАЦІЇ ЯПОНСЬКИХ ВІДЕОІГОР (НА МАТЕРІАЛІ ВІДЕОІГОР «GENSHIN IMPACT» ТА «HONKAI: STAR RAIL»)
Статтю присвячено дослідженню перекладу фразеологізмів, сленгу та неологізмів під час локалізації відеоігор українською мовою на прикладі двох популярних ігор від компанії HoYoverse – «Genshin Impact» та «Honkai: Star Rail». Актуальність роботи зумовлена щораз вищим попитом на якісну локалізацію ігор українською мовою та необхідністю врахування культурних і мовних особливостей під час перекладу ігрового контенту. Окреслено проблему передачі культурно забарвлених елементів (фразеологізмів, сленгу, неологізмів) з японської на українську, підкреслено важливість забезпечення еквівалентного ігрового досвіду для аудиторії. Основна частина статті містить результати аналізу з прикладами перекладу фразеологізмів, сленгових висловів персонажів та ігрових неологізмів (термінів і власних назв). Обговорено перекладацькі стратегії, як-от пошук аналогів українською, адаптація під культуру, транслітерація екзотизмів, створення нових термінів для безеквівалентної лексики тощо. Проаналізовано також переклад фразеологізмів шляхом добору українських відповідників. Обґрунтовано доцільність збереження ігрової атмосфери та намірів розробників. У висновках підсумовано результати та окреслено перспективи подальших досліджень у галузі перекладу відеоігор українською мовою.
ЕКСТЕРІОРИЗАЦІЯ СЕМІОТИЧНИХ КОМПОНЕНТІВ МЕДІАДИСКУРСУ В АНГЛІЙСЬКОМОВНОМУ ВІЗУАЛЬНОМУ ПРОСТОРІ
Статтю присвячено дослідженню екстеріоризації семіотичних компонентів медіадискурсу в англомовному візуальному просторі. Увагу зосереджено на особливостях сучасного медіадискурсу, який набуває ознак мультимедійності, трансмедійності та інтерактивності, що зумовлює його підвищену семіотичну насиченість. Визначено, що у візуально-вербальних медіанаративах ключове місце посідає психологічний складник, який виконує не лише інформаційно-просвітницьку, а й культурно-посередницьку та терапевтичну функції. У статті виокремлено основні тематичні блоки, пов’язані з репрезентацією батьківських і дитячих образів. Акцент робиться на ключових опозиціях «ідеальна / неідеальна мати», «ідеальні / неідеальні батьки», «ідеальна / неідеальна дитина», які в сучасних медіатекстах віддзеркалюють соціально релевантні моделі виховання, ідентичності та міжособистісних відносин. Застосування семіотичного підходу дозволяє простежити латентні смисли, приховані у вербальних, візуальних та мультимодальних репрезентаціях, і виявити механізми їх впливу на масового реципієнта. Аналіз показує, що материнські та батьківські фігури в англомовному медіапросторі постають амбівалентними: з одного боку, вони виконують підтримувальну функцію соціалізації та формування позитивних цінностей, з іншого – можуть ставати джерелом внутрішніх конфліктів і психологічних бар’єрів. Особливий акцент зроблено на ролі дитини як центрального семіотичного компонента, що уособлює ідеї розвитку, автентичності, внутрішньої доброти та потенціалу до самоздійснення.Таким чином, англомовний візуальний медіапростір концептуалізується як інтегративна комунікативна платформа, що поєднує семіотичні та психологічні параметри, формуючи зрілі моделі соціальної взаємодії та сприяючи укоріненню культурно значущих цінностей у суспільній свідомості.
У статті висвітлюється маловідомий аспект текстів наукового функціонального стилю – стилістичні прийоми, які надають такому тексту експресивності й формують інтелектуальну картину світу через образність. Застосування комплексної методики (наукове спостереження, стилістичний аналіз, елементи компонентного аналізу) забезпечило встановлення особливостей використання стилістичних засобів різної природи в академічних текстах. Теоретично обґрунтовано сучасну потребу такої трансформації наукового тексту, спричинену оновленням філософії сприйняття світу й поширенням метамодерністської парадигми. Здійснено огляд дослідницьких праць, які вже зачіпали проблему співвідношення поняття й образу в тексті наукової прози. Виявлено низку вжитків мовної (мертвої) й оригінальної тропеїки, а також фігур мовлення, стилістичного синтаксису, словотвору тощо. Проілюстровано випадки вплетення метафори, епітета, алюзії, антитези, роль синтаксичного паралелізму й вставних конструкцій, питальних речень, повторів різнорівневих мовних одиниць. У статті зроблено спробу довести неминучість проникнення експресивної стилістики в тексти авторства сучасних науковців, що є вимогою часу та прагненням гуманізувати науковий дискурс. Доведено, що образність наукового тексту активізує когнітивні процеси, які супроводжують розуміння й сприйняття його змісту.
ПОРІВНЯЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА УКРАЇНСЬКОЇ ТА УГОРСЬКОЇ МОВ У ПРОФЕСІЙНО-КОМУНІКАТИВНОМУ Й КРАЇНОЗНАВЧОМУ ВИМІРАХ
Статтю присвячено комплексному аналізу української та угорської мов у професійно-комунікативному й країнознавчому вимірах, що зумовлено актуальними потребами сучасної освіти, перекладознавства та міжкультурної взаємодії. Об’єктом дослідження є українська та угорська мови як засоби професійної комунікації, предметом – їхні термінологічні системи, фразеологія та культурно маркована лексика, що відображають як спільні, так і відмінні риси мовної картини світу. Мета дослідження полягає у виявленні універсальних і специфічних характеристик обох мов у професійному та країнознавчому контекстах, а також у визначенні ролі культурних чинників у формуванні комунікативної компетентності. Методологія ґрунтується на порівняльно-зіставному аналізі, методі ілюстративних прикладів та критичному огляді попередніх досліджень. Використання цих методів дало змогу поєднати теоретичні узагальнення із практичним матеріалом, зокрема прикладами з юридичного, освітнього та культурного дискурсів. У результаті з’ясовано, що українська та угорська мови, попри належність до різних мовних родин, мають схожі принципи організації професійної комунікації, зокрема прагнення до точності, стандартизації та однозначності термінології. Водночас відмінності простежуються в морфологічній структурі, способах творення термінів, особливостях перекладу фразеологізмів та використанні реалій. Приклади на кшталт українського «державна служба» й угорського «közigazgatás» або фразеологізмів «води в рот набрати» і «mélyen hallgat» ілюструють необхідність глибокої культурної адаптації під час перекладу. Новизна роботи полягає в поєднанні лінгвістичного й країнознавчого підходів до порівняння української та угорської мов, що дозволило по-новому інтерпретувати взаємозв’язок між мовною системою та культурним контекстом. Практичне значення отриманих результатів полягає в можливості їх використання під час укладання освітніх програм, створенні навчально-методичних матеріалів, розробленні вправ для здобувачів вищої освіти філологічних спеціальностей, а також у перекладацькій практиці, де врахування культурних нюансів є запорукою адекватного відтворення змісту.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ ПІДХІД У ПЕРЕКЛАДІ: ВІД АНАЛІЗУ ТЕРМІНІВ ДО РЕКОНСТРУКЦІЇ МЕНТАЛЬНИХ МОДЕЛЕЙ
У статті розглянуто проблему перекладу суспільно-політичних термінів з англійської на українську мову крізь призму зіставного аналізу. Незважаючи на значну кількість досліджень у сфері перекладознавства, питання порівняння цілісних термінологічних систем двох мов та виявлення їхніх структурних, семантичних і когнітивних особливостей залишається недостатньо вивченим. Актуальність роботи зумовлена тим, що точність і адекватність перекладу в суспільно-політичній сфері має вирішальне значення для збереження змісту й комунікативного ефекту тексту. Метою дослідження є здійснення порівняльного аналізу англо-українських суспільно-політичних термінів задля визначення їх паралелей і розбіжностей, а також формування оптимальних перекладацьких стратегій.Для досягнення цієї мети застосовано низку методів: порівняльний, дескриптивний, контекстуальний, компонентний, концептуальний і прагматичний аналіз. У статті акцентується увага на ролі ментальної моделі перекладача, яка виступає «третьою системою» у процесі перекладу та дозволяє інтегрувати знання автора, перекладача й реципієнта.Дослідження передбачає реконструкцію ментальних моделей перекладача. Показано, що саме індивідуальні когнітивні стратегії, досвід і прагматичні орієнтири перекладача визначають точність передачі смислу.Особлива увага приділяється труднощам, пов’язаним із багатозначністю термінів, їх семантичною диференціацією та культурними особливостями. Зроблено висновок, що зіставний аналіз має не лише теоретичну, а й практичну цінність: він дозволяє визначати закономірності перекладу, вдосконалювати методи навчання та формувати більш ефективні стратегії роботи з термінологічними системами. Таким чином, комплексний підхід до аналізу суспільно-політичних термінів сприяє підвищенню якості та адекватності перекладу.
ЖІНОЧИЙ ОБРАЗ У ЦЕНТРІ ГОТИЧНОЇ ТРАДИЦІЇ: ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ РОМАНІВ ШИРЛІ ДЖЕКСОН ТА ЛОРИ ПЕРСЕЛЛ
Статтю присвячено аналізу традиційної ролі жіночого образу в готичному романі та її символічних інтерпретацій у сучасній літературі. У центрі дослідження перебувають твори сучасних письменниць Ширлі Джексон та Лори Перселл, які водночас продовжують і трансформують готичну традицію. Простежено еволюцію класичних готичних мотивів, зокрема фізичної та психологічної ізоляції, страху перед невідомим та небезпеки навколишнього простору, у сучасному культурному контексті. У результаті проведеного порівняльного аналізу з ідеями Бетті Фрідан (в її знаковій праці «Жіноча містика») та феміністичної думки другої хвилі можна зробити висновок, що архітектурний простір у сучасному готичному романі постає не лише тлом для подій, а й активним чинником, що втілює механізми патріархального контролю над жінкою. У романі Ширлі Джексон «Привид будинку на пагорбі» дім уособлює форму «домашнього полону», яку Фрідан описувала як результат соціальних і гендерних очікувань 1950-х років: прагнучи знайти власний дім, героїня виявляється поглинутою простором, що руйнує її ідентичність та ізолює від світу. Аналогічний мотив розвиває Лора Перселл у романі «Мовчазні компаньйони», де будинок стає символом родової пам’яті й історії поколінь, що підпорядковує собі особисті переживання героїні та стирає її голос, перетворюючи жінку на мовчазний елемент чужої історії.Таким чином, класичний мотив жіночої уразливості в ізольованому готичному просторі отримує в сучасній прозі нове прочитання: архітектура функціонує як інструмент психологічного та соціального тиску, який одночасно актуалізує індивідуальну пам’ять і травми героїнь, але зрештою нівелює їх. У цьому сенсі сучасний готичний роман не лише продовжує традицію жанру, а й постає як форма критики суспільних і гендерних структур, що обмежують жіночу автономію та сприяють маргіналізації жіночого досвіду.
СЛОВОТВІРНІ МОДЕЛІ ТЕЛЕСКОПІЗМІВ З ОНІМНОЮ ОСНОВОЮ В СУЧАСНОМУ АНГЛОМОВНОМУ ДИСКУРСІ
У центрі дослідження – мовне явище телескопії, зокрема утворення нових слів шляхом злиття онімної основи з іншими компонентами в сучасній англійській мові. Такі телескопізми відображають потужні соціокультурні, політичні й комунікативні процеси, набуваючи статусу маркерів ідентичності, оцінності та наративної приналежності. Актуальність теми зумовлена інтенсивним зростанням кількості неологізмів цього типу в публічному англомовному дискурсі, а також потребою в систематизації словотвірних моделей і визначенні їх функціонального навантаження. У статті здійснено комплексний аналіз продуктивних моделей телескопічного словотворення на основі онімів у сучасній англійській мові, досліджено структурно-семантичні особливості телескопізмів різного типу. Особливу увагу приділено прагматичному навантаженню таких неологізмів, їхній ролі у формуванні фанатських, політичних і медіанаративів.Визначено, що телескопізми з онімами виконують не лише номінативну, а й експресивну, ідентифікаційну та ідеологічну функції, відображаючи динаміку соціокультурних процесів у глобалізованому інформаційному середовищі. Мета дослідження – визначити типові структурні моделі телескопізмів з онімною основою в сучасній англійській мові, дослідити їх семантичне навантаження, функціональне призначення та роль у публічному дискурсі.У процесі дослідження було виявлено, що: найбільш продуктивними моделями є [онім + head/fan/stan], [онім + ism], [онім + gate], [онім + exit]; телескопізми з онімами виконують не лише номінативну, а й яскраво виражену ідеологічну, оцінну, сатиричну й експресивну функцію; утворення типу Potterhead, Trumpism, Brexit, Hillarycare активно вживаються у ЗМІ, соцмережах, політичному коментуванні як маркери певної позиції або культурної належності; спостерігається високий ступінь адаптивності телескопізмів до нових соціальних явищ.
СПЕЦИФІКА ПОНЯТЬ ІНТЕРТЕКСТУАЛЬНОСТІ ТА АЛЮЗІЇ В ЛІНГВІСТИЦІ ТА ПЕРЕКЛАДОЗНАВСТВІ
Статтю присвячено аналізу специфіки понять інтертекстуальності та алюзії в лінгвістиці й перекладознавстві. У сучасній науковій традиції інтертекстуальність визначається як спосіб взаємодії текстів, коли новий текст перебуває в діалозі з попередніми культурними та літературними надбаннями. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю чіткого розмежування понять «інтертекстуальність» і «алюзія», оскільки останні відіграють ключову роль у створенні смислових нашарувань у текстах різних жанрів, а також визначають складність і багатогранність перекладацьких стратегій.Метою статті є розкриття спільних і відмінних рис інтертекстуальності та алюзії, аналіз їх функціонування в художньому тексті й виявлення проблем перекладу алюзивних елементів. Для досягнення мети використано теоретико-методологічний аналіз, порівняльно-описовий метод та інтерпретаційний аналіз перекладацьких рішень. Результати дослідження засвідчили, що інтертекстуальність є багаторівневим явищем, яке охоплює цитати, ремінісценції, алюзії та інші форми взаємодії текстів. Було дано визначення, що інтертекстуальність – це явище «тексту в тексті», коли один текст заснований на інших (через цитати, алюзії, ремінісценції), і читач сприймає зв’язок із попередніми текстами, культурним чи історичним контекстом.Було визначено, що алюзія є окремим проявом інтертекстуальності – це натяк на відомий культурний чи літературний факт, який не подається прямо, а розрахований на фонові знання читача. Також алюзія є специфічним видом інтертекстуальних зв’язків, що ґрунтується на натякові й активізації фонових знань читача. У статті запропоновано класифікацію видів алюзій (літературні, біблійні, міфологічні, історичні, культурологічні, політичні, мовні) та визначено їхні функції (експресивну, інформативну, естетичну, інтертекстуальну, сугестивну, комунікативну, іронічну).Новизна роботи полягає в поєднанні лінгвістичного та перекладознавчого підходів до вивчення алюзії, що дає змогу глибше зрозуміти труднощі її відтворення іншою мовою. Осо- бливу увагу приділено проблемі еквівалентності та адаптації, а також опису компенсатор- них стратегій перекладача.
МОВНО-КОМУНІКАТИВНИЙ АНАЛІЗ ПРОМОВ ВОЛОДИМИРА ЗЕЛЕНСЬКОГО (2022–2024)
У статті здійснено комплексний мовно-комунікативний аналіз риторики Президента України Володимира Зеленського в умовах воєнної кризи 2022–2024 років. Дослідження базується на виступах глави держави перед українською та міжнародною аудиторією. Метою є з’ясування, якими саме мовними засобами створюється переконливий образ лідера, здатного консолідувати націю, надихати, мобілізувати та викликати довіру. Аналіз охоплює лексичний (метафори, повтори, маркери позитивності/негативності), синтаксичний (короткі речення, анафора, епіфора, паралелізм) і стилістичний (епітети, антитези, фреймування) рівні.Результати дослідження демонструють, що риторика Зеленського – це не просто набір ораторських прийомів, а цілісна система впливу, в якій слова працюють на підтримку бойового духу, зміцнення ідентичності, формування наративу «ми проти них» і позиціювання України як морального авторитета. Особливу увагу приділено ритміці промов, ролі емоційної лексики, структурній повторюваності та комунікативним стратегіям – мобілізаційній, емпатійній та глобальній.У висновках наголошується, що ефективна риторика в кризових умовах може стати не менш важливою за воєнну або економічну стратегію. Запропонований аналіз дає змогу краще зрозуміти, як формуються образи сучасних лідерів у публічному просторі та яку роль у цьому відіграє мова. Стаття буде корисною для філологів, журналістів, політологів, кризових комунікаторів і всіх, хто працює зі словом у публічній сфері.
ТРАНСФОРМАЦІЯ МОВНИХ ОДИНИЦЬ У СУЧАСНІЙ МОВНІЙ КАРТИНІ СВІТУ
У пропонованій статті окреслено теоретичні засади вивчення мовної картини світу; розкрито роль народного мовлення як важливого чинника у формуванні сучасної мовної картини світу українців; з’ясовано роль мови народу в збереженні національної ідентичності, передачі генетичного коду та формуванні культурної особистості. Аналізуючи мовні сполуки народного мовлення та контексти художньої літератури, проведено комплексний аналіз трансформованих мовних одиниць у сучасній мовній картині світу з урахуванням їх семантичних, структурних та прагматичних змін. Особливу увагу звернено на трансформовані мовні одиниці, які виникли в умовах війни та в яких відбувається активне переосмислення традиційних мовних форм, що сприяє виникненню нових символів.Народне мовлення, зберігаючи свою сакральність, наповнюється сучасними смисловими відтінками, відображає стійкість народу та стає інструментом ідентичності нації, спротиву та самоусвідомлення. Здійснюємо спробу вибудувати концептуальний зв’язок соняшник < [світло, життя, рідна земля, Україна, здоров’я, пам’ять] > людина.У дослідженні використано описово-аналітичний, порівняльно-історичний метод з елементами концептуального аналізу контексту та встановлення зв’язку мовних явищ. Застосовано також новітні методи концептуального аналізу, в тому числі лінгвокультурний опис низки стійких асоціативно пов’язаних ланцюгів мовних одиниць. Отримані під час дослідження висновки допомагають усебічно осмислити роль та місце трансформованих мовних одиниць у формуванні сучасної мовної картини світу, з’ясувати глибинний зміст мотивованого слова, спонукають до подальшого опрацювання проблеми взаємозв’язку мови та культури, до вивчення нових концептів, які утверджують національну ідентичність українців.
АНГЛОМОВНІ ЗАПОЗИЧЕННЯ В УКРАЇНСЬКІЙ ТЕРМІНОЛОГІЇ ЕНЕРГЕТИКИ: МІЖ ІННОВАЦІЄЮ ТА ТРАДИЦІЄЮ
У статті досліджено англомовні запозичення в українській енергетичній термінології як один із важливих чинників розвитку сучасного науково-технічного дискурсу. Встановлено, що активне використання англізмів зумовлене глобальними трансформаційними процесами, які охоплюють енергетичну сферу та пов’язані з інноваціями, цифровізацією, розвитком відновлюваних джерел енергії, екологічною модернізацією й міжнародною інтеграцією. Запозичені терміни виконують роль ефективного засобу комунікації між науковцями, інженерами та фахівцями галузі, сприяють оперативному обміну знаннями та уніфікації професійної мови відповідно до міжнародних стандартів. Доведено, що адаптація англомовної термінології до українського мовного простору має багатовимірний характер: вона охоплює фонетичні, морфологічні та семантичні аспекти, а також пов’язана з проблемами унормування та співіснування з питомо українськими лексичними одиницями. Запозичення в енергетиці не лише виконують номінативну функцію, а й відображають інноваційні технологічні явища, закріплюють нові наукові підходи, розширюють семантичне поле термінів і підсилюють прагматичний компонент професійного спілкування. Водночас надмірна залежність від англізмів може становити виклик для збереження мовної ідентичности, що зумовлює необхідність вироблення збалансованої мовної стратегії, яка поєднувала би відкритість до міжнародних тенденцій з підтримкою українських термінотворчих традицій. Наукова новизна роботи полягає в комплексному аналізі англомовних запозичень у сучасній українській енергетичній терміносистемі з огляду на їх мовне оформлення, комунікативну функцію та соціо-культурне значення. Практична цінність дослідження полягає в можливості використання результатів для вдосконалення термінографічної практики, викладання фахових дисциплін, підготовки навчальних матеріалів і розроблення сучасних стандартів української науково-технічної мови.
ОСОБЛИВОСТІ ЧИТАЦЬКОЇ РЕЦЕПЦІЇ УКРАЇНОМОВНИХ РЕТРОДЕТЕКТИВНИХ БЕСТСЕЛЕРІВ
Статтю присвячено вивченню рецептивних чинників популярності ретродетективу як піджанру масової літератури. Підкреслено, що сучасне літературознавство поступово відходить від трактування масової прози як другорядної, визнаючи її суттєвий вплив на культурний простір, читацькі смаки та формування соціокультурних орієнтирів сучасності.Метою дослідження є з’ясування особливостей читацької рецепції україномовних ретро-детективів 2021–2025 рр. у трьох основних вимірах: сюжетно-детективному, історико-автентифікаційному та психологічно-ідентифікаційному. Теоретичною базою виступають концепції рецептивної естетики Г. Яусса та літературної антропології В. Ізера, а також сучасні напрацювання reader-response theory, що дозволяють осмислити взаємодію між текстом і читачем у новому ключі.Показано, що сюжетно-детективний вимір ретродетективу забезпечує когнітивну активізацію, розвиток критичного мислення та емоційний відгук читача, тоді як історико- автентифікаційний рівень формує ефект достовірності й занурення у відтворену в тексті атмосферу минулого. Виявлено, що увага до культурних кодів, топографічних маркерів і документальних деталей визначає довіру реципієнта до тексту, актуалізуючи цінність літератури як способу культурної реконструкції. Досліджено психологічно-ідентифікаційний аспект, пов’язаний з архетипними моделями персонажів і подвійною ідентифікацією читача – як із детективом-розслідувачем, так і з дослідником минулого. Архетипи Героя, Жертви, Тіні та Свідка-Хранителя пам’яті сприяють багаторівневому емоційному залученню та компенсаторній функції літератури, формуючи глибший горизонт читацького досвіду.Узагальнено, що жанрова привабливість ретродетективу зумовлена не лише напруженою фабулою, а й багатошаровістю рецептивного процесу. Завдяки інтеграції когнітивного, культурно-пізнавального й емоційно-архетипного рівнів ретродетективна проза поєднує функції розваги, культурної пам’яті та психологічної компенсації. Це визначає її стійку популярність у масовій культурі, розширює горизонти наукових інтерпретацій та робить продуктивним об’єктом літературознавчого аналізу.