Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Педагогічні науки
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ МЕТОДІВ ПОСТ-ХОК ПОЯСНЕННЯ ДЛЯ МАЛИХ МОДЕЛЕЙ МАШИННОГО НАВЧАННЯ У СИСТЕМАХ ОСВІТНЬОЇ АНАЛІТИКИ
Стаття розв’язує практичну задачу педагогічної інформатики – як забезпечити прозоре й відтворюване пояснення прогнозу, що повертає модель машинного навчання у системі освітньої аналітики (learning analytics), у формі, придатній одночасно для викладача, студента й внутрішнього аудиту закладу. На основі референтного педагогічного сценарію (куратор отримує сигнал «високий ризик» щодо студента) проведено порівняння методів пост-хок пояснення – LIME, LinearSHAP, TreeSHAP, KernelSHAP, Anchors та Integrated Gradients. Регуляторний контур окреслено вимогами EU AI Act і GDPR щодо прозорості й відтворюваності значущих рішень. Методи оцінювання: обчислювальна ефективність, стабільність (Jaccard-подібність топ-5 ознак за 10 прогонами), вірність (зміна прогнозу при обнуленні топ-3 ознак), плаузибельність. Експерименти проведено на трьох публічних наборах зростаючої розмірності – Iris (4 ознаки), Wine (13), Breast Cancer Wisconsin (30) – у середовищі Python 3.12; статистичну значущість перевірено двовибірковим t-тестом Велча. Результати: LinearSHAP < 0,1 мс при абсолютній стабільності, переважає LIME за швидкістю з p = 0,045; стабільність LIME з розмірністю падає з 1,00 до 0,54 – 0,76; KernelSHAP у високих вимірах – 0,47 (непридатно для аудиту); Anchors – найвища вірність 0,75 за помірної стабільності; Integrated Gradients детермінований, але погано масштабується (17 – 133 мс). Жоден метод не поєднує субмілісекундний час, ідеальну стабільність і формат «ЯКЩО-ТО» одночасно – цей розрив закриває авторський метод Greedy-Prune- Explain (GPE): трифазний алгоритм зі складністю O(d²·n), гарантією precision ≥ τ та детермінованим виходом. Очікувані педагогічні ефекти – стискання циклу між прогнозом і втручанням, підтримка фази forethought саморегульованого навчання, документовно відтворюване обґрунтування педагогічного рішення. Сформовано практичні рекомендації для проектувальників педагогічних інформаційних систем закладів загальної та вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІНТЕЛЕКТУАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ ДЛЯ ПІДТРИМКИ УПРАВЛІНСЬКИХ РІШЕНЬ
У статті розроблено технічний підхід до побудови інтелектуальних інформаційних систем для підтримки управлінських рішень в умовах великого обсягу різнорідних даних, багатокритеріальності та потреби в оперативному виборі альтернатив. Актуальність теми зумовлена переходом організацій до даних як основи управління, поширенням інструментів прогнозування, інтелектуального аналізу даних, обробки великих даних та пояснюваного штучного інтелекту. Метою дослідження є формалізація архітектури інтелектуальної інформаційної системи, побудова гібридної моделі підтримки рішень, що поєднує прогнозну аналітику та багатокритеріальне ранжування, а також перевірка її працездатності на імітаційному експерименті з пріоритизації портфеля проєктів досліджень і розроблення. Використано методи системного аналізу, структурно-функціонального моделювання, нормалізації даних, машинного навчання, багатокритеріального оцінювання, сценарного експерименту та порівняльної оцінки за метриками точності ранжування. Запропонована модель включає контури інтеграції даних, перевірки якості, базу знань, аналітичне ядро, підсистему пояснення та механізм зворотного зв’язку. У межах експерименту сформовано синтетичний набір із 600 альтернатив у 120 сесіях вибору, що дало змогу порівняти правила, статичне ранжування, модель градієнтного бустингу та гібридну систему. Отримано покращення показника Top-1 accuracy до 0,867 для гібридної моделі проти 0,742 для правил та зменшення середнього regret до 0,0022. Наукова новизна полягає в поєднанні прогнозної оцінки корисності з багатокритеріальним інтегральним скорингом та в побудові відтворюваного імітаційного стенда для оцінювання якості систем підтримки прийняття рішень. Практичне значення полягає в можливості використання підходу для відбору проєктів, управління ресурсами, ризиками та пріоритетами в корпоративних, науково-дослідних та освітньо-управлінських середовищах.
ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ВИКОРИСТАННЯ ДЕБАТІВ ЯК ПЕДАГОГІЧНОЇ ТЕХНОЛОГІЇ У ВИЩІЙ ШКОЛІ
У статті розглядаються дебати як педагогічна технологія та психологічні аспекти їх упровадження в освітній процес закладів вищої освіти. Визначено місце дебатів у системі педагогічних технологій: обґрунтовано, що вони відповідають усім ключовим ознакам педагогічної технології – наявності системного набору форм, методів і прийомів навчання, а також прогнозованості результатів. Окреслено широкий спектр навичок, які формуються завдяки дебатуванню: подолання страху публічного виступу, самоорганізація, командна робота, критичне мислення, вміння аргументувати й аналізувати інформацію. Особливу увагу приділено значенню дебатів у підготовці майбутніх журналістів, для яких ці навички є основою професійної компетентності. У дослідженні виокремлено ключові психологічні чинники ефективного впровадження дебатів: рівень мотивації здобувачів, їхня психологічна готовність до творчої діяльності, соціально-психологічний клімат у навчальному колективі та компетентність педагога-фасилітатора. Наголошується на важливості партнерської взаємодії між учасниками освітнього процесу та застосування методу фасилітації. Сформульовано практичні рекомендації щодо психологічної підготовки учасників дебатів. Перспективи подальших досліджень полягають в емпіричному вивченні динаміки психологічних показників учасників дебатного клубу та порівняльному аналізі різних форматів дебатів.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ ПЕДАГОГІЧНОГО ЛІДЕРСТВА В КОНТЕКСТІ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА ЗВО
У процесі дослідження авторкою проаналізовано теоретико-методологічні засади формування педагогічного лідерства в контексті трансформації освітнього середовища закладів вищої освіти, а також розкрито сутність і значення критичного мислення як інтегративного чинника ефективної лідерської діяльності викладача. Особливу увагу приділено обґрунтуванню продуктивної синергії педагогічного лідерства і критичного мислення, що забезпечує інтелектуальну динаміку освітнього процесу, підвищення його якості, посилення мотивації до пізнання та формування внутрішньої цілісності всіх учасників академічної спільноти. Актуальність дослідження зумовлена глибокими трансформаційними процесами у системі вищої освіти, спричиненими цифровізацією, глобалізаційними змінами, соціальними кризами та воєнними викликами. У цих умовах педагогічне лідерство постає ключовим чинником забезпечення стійкості та конкурентоспроможності закладів вищої освіти, а критичне мислення – необхідною умовою прийняття обґрунтованих управлінських і педагогічних рішень, формування академічної свободи та розвитку демократичної культури. Використана методологія дослідження ґрунтується на системному, компетентнісному, міждисциплінарному підходах, що забезпечили комплексне осмислення досліджуваного феномену. Зазначено, що педагогічне лідерство і критичне мислення мають продуктивну синергію, яка сприяє створенню відкритого когнітивно-комунікативного освітнього середовища, орієнтованого на розвиток інтелектуальної автономії, рефлексивності та відповідальності здобувачів освіти. Формування цієї взаємодії має бути системним і цілеспрямованим процесом, що передбачає впровадження фасилітаційних моделей викладання, проблемно-орієнтованого навчання, рефлексивних практик, розвитку медіаграмотності та створення партнерського академічного середовища. У результаті дослідження встановлено, що розвиток педагогічного лідерства сприяє підвищенню якості освітніх послуг, формуванню інноваційного освітнього середовища та забезпеченню сталого розвитку закладів вищої освіти.
ТЕХНОЛОГІЯ МЕНТОРИНГУ В УПРАВЛІННІ ПРОФЕСІЙНИМ РОЗВИТКОМ УЧИТЕЛІВ
У статті розглядається проблема застосування технології менторингу як особливого способу управління професійним розвитком сучасних учителів у контексті модернізації системи освіти та ускладнення вимог до педагогічної діяльності загалом. Актуальність цього дослідження зумовлена необхідністю забезпечення ефективної професійної адаптації і безперервного розвитку педагогів в умовах динамічних соціокультурних змін, зростання навантаження на вчителя, а також трансформації психолого-педагогічних практик. У фокусі уваги статті обґрунтовано суперечність між значним потенціалом менторингу як інструменту професійного супроводу і недостатньою ефективністю його впровадження в реальній педагогічній практиці. Метою статті є теоретичне обґрунтування менторингу, визначення його структурних компонентів і організаційно-педагогічних умов реалізації в управлінні професійним розвитком учителів. У процесі дослідження використано комплекс теоретичних та емпіричних методів, що дозволили здійснити систематизацію наукових підходів та узагальнення практичного досвіду впровадження менторингових практик. Результати дослідження засвідчують, що менторинг сьогодні є процесуальною, індивідуалізованою і рефлексивно орієнтованою технологією, що спрямована на формування професійної автономії педагога. Визначено інваріантні характеристики менторингу, уточнено інструментарій реалізації ( як-от спільне планування, рефлексивне інтерв’ювання, аналіз кейсів, портфоліо розвитку, рефлексивні сесії) та окреслено основні організаційні моделі. Зазначено, що ефективність менторингу залежить від балансу між структурованістю процесу і гнучкістю змісту, рівня підготовленості менторів та якісно сформованості культури професійного діалогу. Отримані результати підтверджують перспективність менторингу як технології управління професійним розвитком учителів, що є підґрунтям для подальшої модернізації післядипломної педагогічної освіти.
ОСОБЛИВОСТІ СТРЕСОСТІЙКОСТІ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ ІЗ ФУНКЦІОНАЛЬНИМИ СЕНСОРНИМИ ТРУДНОЩАМИ В УМОВАХ ПЕРМАКРИЗИ
У статті досліджено актуальну психолого-педагогічну проблему формування стресостійкості молодших школярів із функціональними сенсорними труднощами (зорової чи слухової модальності) в умовах пермокризи. Наукова проблема статті полягає у необхідності переосмислення механізмів адаптації дітей із дефіцитарним розвитком до викликів тривалої системної кризи, що характеризується постійною безпековою та соціальною нестабільністю. Метою роботи є виявлення специфічних особливостей психоемоційного реагування школярів із функціональними сенсорними труднощами на хронічний стрес та обґрунтування змісту спеціальних педагогічних умов підвищення їхньої резильєнтності. Автор вперше розглядає стресостійкість не лише як статичну психологічну властивість, а як динамічний процес, детермінований здатністю дитини з функціональними сенсорними труднощами здійснювати селективну фільтрацію стресогенних стимулів пермокризи через ресурси збережених аналізаторних систем. На основі аналізу емпіричних даних, отриманих під час констатувального експерименту встановлено, що школярі із функціональними сенсорними труднощами (зорової чи слухової модальності) мають критично низький рівень стресостійкості. Виявлено специфічні сенсорні феномени: «акустичний шок» у дітей із порушеннями зору внаслідок надмірного навантаження на слуховий канал та «інформаційний вакуум» у дітей із порушеннями слуху, що спричиняє глибоку візуальну дезорієнтацію під час небезпеки. Порівняно з традиційними методиками, стаття привносить нові підходи, оскільки в ній науково обґрунтовано модель подолання стресу, що базується на принципі сенсорної фільтрації. Доведено, що ключовою умовою підвищення адаптивності є свідоме обмеження навантаження на вразливі аналізатори за одночасної опори на збережені системи сприймання (тактильне заземлення для осіб із порушеннями зору та візуальні алгоритми-піктограми для осіб із порушеннями слуху). Запропонована методика дозволяє трансформувати копінг-стратегії учнів від пасивного уникнення до свідомої саморегуляції. Практична значущість роботи полягає у можливості інтеграції цих алгоритмів в освітній процес спеціальних закладів освіти для мінімізації ризику вторинної травматизації дітей.
ВІЗУАЛЬНО-КІНЕСТЕТИЧНИЙ МЕТОД ФОРМУВАННЯ АЛЬТЕРНАТИВНОГО МОВЛЕННЄВОГО КОДУ У ДІТЕЙ ІЗ ПОРУШЕННЯМИ СЛУХУ
Стаття присвячена розв’язанню фундаментальної проблеми спеціальної педагогіки – пошуку ефективних шляхів компенсації мовленнєвого розвитку дітей із порушеннями слуху. Традиційні підходи часто стикаються з проблемою мовленнєвого негативізму та труднощами формування імпресивної бази через дефіцитарність слухового каналу. Автор пропонує візуально-кінестетичний метод, що базується на принципах нейропластичності та міжсенсорної інтеграції. У статті доведено, що слуховий гнозис, будучи сукцесивним (послідовним у часі) процесом, у дітей із порушеннями слуху не може виконувати функцію надійного джерела інформації. Натомість пропонується інтенсифікація зорового (симультанного) та кінестетичного каналів сприймання. Встановлено, що поєднання методу глобального читання (формування зорового еталона слова) та методу загальної фізичної реакції – трансформація прихованої мікромоторики артикуляції у відкриту макромоторну дію) дозволяє створити альтернативну систему смислових одиниць. Центральним науковим положенням роботи є введення поняття «візуально- рухова фонемна матриця». Вона виступає як функціональний еквівалент фонеми, де графічний символ стає «маркером», що з’єднує образ об’єкта з відповідною моторною дією. Таке заміщення дозволяє дитині опанувати логіку мови та сформувати внутрішній код висловлювання в обхід слухового дефіциту. Впровадження візуально-кінестетичного методу забезпечує перехід від механічного копіювання звуків до свідомого мовленнєвого акту. У роботі деталізовано механізм переходу від пасивного спостереження до активного мовленнєвого акту через інтенсифікацію пропріоцептивного зворотного зв’язку. Практична значущість дослідження полягає у розробці алгоритму формування компенсаторних мовленнєвих механізмів, які дозволяють дитині не лише декодувати окремі слова, а й засвоювати предикативну структуру мови. Створення полісенсорного середовища та «ситуації успіху» на довербальному рівні сприяє подоланню мовленнєвого негативізму та інтенсифікує інтелектуально-комунікативний розвиток дитини, створюючи надійну платформу для її подальшої соціальної інтеграції.
МОЖЛИВОСТІ «РУДРАКША-ТЕРАПІЇ» В КОРЕКЦІЇ ПАЛЬЦЕВОГО ПРАКСИСУ В ДІТЕЙ ІЗ ЗАГАЛЬНИМ НЕДОРОЗВИТКОМ МОВЛЕННЯ
Довготривалі негаразди, що спостерігаються в політичній, економічній і соціальній сферах в Україні негативним чином вплинули на загальні демографічні показники. Сьогодні на одну новонароджену дитину приходиться троє померлих людей. Стан здоров’я дітей також погіршився. Збільшилась чисельність дітей із різними вадами психофізичного розвитку. Однією з найрозповсюдженіших є група дітей із загальним недорозвитком мовлення. Крім іншого, у таких дітей часто порушений тонкий пальцевий праксис, що негативним чином відбивається на загальному психомовленнєвому розвитку дитини. Виникла необхідність у пошуку інноваційних шляхів корекції пальцевого праксису в дітей дошкільного віку із загальним недорозвитком мовлення. Це й обумовило актуальність вибраної теми. Метою нашого дослідження полягає в тому, щоб визначити методологічні підвалини й методичні напрями використання методики М. М. Єфименка «Рудракша-терапія» для поліпшення психомовленнєвого розвитку в дітей дошкільного віку із загальним недорозвитком мовлення. Цього можна досягти, використовуючи унікальні фізичні можливості сухих плодів дерева рудракши: варіації їхніх розмірів, форм, візерунків рельєфу поверхні, міцність, легкість, неповторність сенсорних відчуттів при намацуванні, широкий спектр варіацій у комбінації бусин із різними характеристиками в одних чотках тощо. Враховуючи особливе проєкційне представництво в корі головного мозку пальців рук слід вважати перспективним розвиток та корекцію пальцевого праксису в дітей дошкільного віку із загальним недорозвитком мовлення. У цьому контексті використання потенційних можливостей чотки-терапії (рудракша-терапії) має у своїй основі нейрофізіологічні, нейропсихологічні та нейропедагогічні можливості, які поки ще недостатньо використовуються в логопедії. Унікальні фізичні властивості бусин рудракши мають значні корекційні перспективи для їхнього використання в логопедичній роботі, зокрема для поліпшення пальцевого праксису в дітей дошкільного віку із загальним недорозвитком мовлення.
БЕЗБАР’ЄРНЕ ІНКЛЮЗИВНЕ ОСВІТНЄ СЕРЕДОВИЩЕ В НІМЕЧЧИНІ: ВІД ЗАКЛАДІВ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ ДО УНІВЕРСИТЕТІВ
У статті здійснено комплексне теоретико-аналітичне дослідження особливостей формування безбар’єрного інклюзивного освітнього середовища в Німеччині як цілісної, багаторівневої системи, що охоплює всі ланки освіти – від закладів дошкільної освіти до університетів. Обґрунтовано, що сучасна парадигма інклюзії в європейському освітньому просторі базується на переході від моделі адаптації здобувача освіти до вимог системи до моделі трансформації освітнього середовища відповідно до індивідуальних потреб особистості. Розкрито сутність поняття безбар’єрності як інтегративної характеристики освітнього простору, що поєднує архітектурний, інформаційний, цифровий, педагогічний і соціально-психологічний компоненти. Визначено, що в німецькому контексті безбар’єрність виступає системоутворювальним принципом організації освіти, спрямованим на забезпечення рівноправної участі (Teilhabe) кожного здобувача освіти. Проаналізовано специфіку організації інклюзивного середовища на різних рівнях освіти. Зокрема, у закладах дошкільної освіти акцент зроблено на ранній інтеграції дітей з різними потребами, міждисциплінарній взаємодії фахівців та провідній ролі хайльпедагога у процесах розвитку і соціалізації дитини. У шкільній освіті підкреслено значення диференційованого навчання, індивідуальних освітніх траєкторій та формування інклюзивної культури через педагогічну діяльність учителя. У закладах вищої освіти інклюзія реалізується через інституційні механізми підтримки студентів, адаптацію навчального процесу, впровадження цифрових технологій та забезпечення гнучкості освітніх програм. Доведено, що німецька модель безбар’єрного інклюзивного середовища характеризується системністю, наступністю та інтегрованістю, що забезпечує безперервність освітньої траєкторії особистості. Узагальнено перспективні напрями використання німецького досвіду в українському освітньому просторі, зокрема щодо розвитку безбар’єрності, удосконалення підготовки педагогічних кадрів, запровадження універсального дизайну навчання та формування інклюзивної культури в суспільстві.
ПОРУШЕННЯ ФОНЕМАТИЧНИХ ПРОЦЕСІВ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ПОРУШЕНЬ ЗВУКОВИМОВИ У ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
Стаття присвячена теоретико-методичному аналізу порушень фонематичних процесів як провідного чинника формування порушень звуковимови у дітей дошкільного віку. Актуальність проблеми зумовлена значною поширеністю фонетико-фонематичних порушень серед дошкільників та необхідністю вдосконалення корекційно-логопедичної роботи на основі сучасних наукових досліджень. Мета статті полягає у теоретичному обґрунтуванні механізмів взаємозв’язку між станом фонематичних процесів та якістю звуковимови у дітей дошкільного віку, а також у визначенні ключових методичних орієнтирів корекційної роботи. У статті розкрито зміст і структуру фонематичних процесів, що охоплюють фонематичний слух, фонематичне сприйняття, фонематичний аналіз і синтез та фонематичні уявлення. Проаналізовано онтогенетичні закономірності становлення фонематичної системи в нормі та охарактеризовано типові відхилення у її формуванні, що зумовлюють виникнення різних форм порушень звуковимови. Особливу увагу приділено питанню розмежування дислалії фонологічного характеру та дизартрії як клінічно відмінних форм мовленнєвого порушення. На основі аналізу сучасних українських досліджень висвітлено специфіку фонематичних порушень у дітей дошкільного та молодшого шкільного віку при дислалії, фонетико-фонематичному недорозвитку мовлення. Визначено взаємозв’язок між несформованістю фонематичного слуху та виникненням артикуляційних помилок акустичного характеру, а також між порушеннями фонематичного аналізу й синтезу та нестійкістю артикуляційних програм. Розроблено методичні рекомендації щодо побудови поетапної корекційно-логопедичної роботи, спрямованої на послідовний розвиток усіх компонентів фонематичної системи як передумови успішного формування правильної звуковимови. Результати дослідження можуть бути використані логопедами, вихователями закладів дошкільної освіти та спеціалістами інклюзивно-ресурсних центрів.
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК АКАДЕМІЧНОЇ ДОБРОЧЕСНОСТІ ТА КРИТИЧНОГО МИСЛЕННЯ У ПІДГОТОВЦІ АСПІРАНТІВ: КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ ДОСЛІДНИЦЬКОЇ ЕТИКИ
У процесі дослідження авторами проаналізовано дефініції поняття «академічна доброчесність» як сукупності етичних принципів і норм, що регулюють поведінку учасників освітнього та наукового процесу, а також «критичне мислення» як інтегративної когнітивної здатності до аналізу, оцінювання та інтерпретації інформації. Обґрунтовано їх взаємозв’язок у контексті підготовки здобувачів третього (освітньо-наукового) рівня вищої освіти та визначено їх роль у формуванні дослідницької етики як складової професійної компетентності майбутніх науковців. Актуальність дослідження зумовлена посиленням вимог до якості наукових досліджень в умовах цифровізації освітнього простору, зростанням ролі академічної культури та необхідністю підготовки конкурентоспроможних дослідників, здатних до самостійного наукового пошуку, критичного осмислення інформації та дотримання етичних стандартів. Особливого значення набуває проблема запобігання академічній недоброчесності, що актуалізує необхідність формування у аспірантів відповідних ціннісних орієнтацій, когнітивних умінь і знань. Авторами визначено, що розвиток критичного мислення сприяє усвідомленню необхідності дотримання норм академічної доброчесності, забезпечує здатність до виявлення наукових помилок, маніпуляцій та недоброчесних практик, тоді як академічна доброчесність формує етичну основу для відповідального застосування аналітичних умінь. У результаті дослідження встановлено, що ефективне формування дослідницької етики аспірантів можливе за умов комплексного підходу, який передбачає поєднання педагогічних, організаційних і цифрових інструментів, впровадження курсів з академічної доброчесності та наукового письма, використання інноваційних методів розвитку критичного мислення, а також створення сприятливого академічного середовища. Доведено, що інтеграція зазначених компонентів сприяє підвищенню якості наукових досліджень, розвитку академічної культури та формуванню відповідального дослідника, здатного діяти в умовах сучасного науково-освітнього простору.
СОЦІОКУЛЬТУРНИЙ ПРОСТІР ВИЩОЇ ПЕДАГОГІЧНОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ЇЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ (КІНЕЦЬ ХХ – ПОЧАТОК ХХІ СТОЛІТТЯ)
У статті здійснено історико-педагогічне узагальнення трансформацій соціокультурного простору вищої педагогічної освіти України (кінець ХХ – початок ХХІ століття). Обґрунтовано, що розвиток педагогічної освіти відбувається як багатовимірний процес, зумовлений впливом нормативно-правових, інституційних і глобалізаційних чинників. На основі сучасних наукових підходів уточнено інтерпретацію соціокультурного простору як інтегративного середовища формування професійної та ціннісної ідентичності майбутнього вчителя. В основу дослідження покладено сучасні наукові підходи до розуміння освіти як простору смислотворення, що дало змогу інтерпретувати соціокультурний простір вищої педагогічної освіти як інтегративне середовище формування професійної та ціннісної ідентичності майбутнього вчителя. За результатами опрацювання джерельної бази виокремлено три етапи його розвитку: пострадянської адаптації, інституціоналізації соціокультурних орієнтирів та євроінтеграції, а також сучасний етап ускладнення структури. Початковий етап пов’язаний із пострадянською адаптацією, у межах якої соціокультурний вимір освіти мав імпліцитний характер і не виступав окремим предметом концептуалізації. Подальший розвиток характеризується інституціоналізацією соціокультурних орієнтирів, що зумовлений євроінтеграційними процесами та впровадженням компетентнісного підходу. Сучасний етап відзначається ускладненням структури соціокультурного простору, що забезпечує інтеграцію цифрових, комунікативних і ціннісних компонентів у підготовці майбутнього вчителя. Доведено, що на сучасному етапі соціокультурний простір вищої педагогічної освіти набуває ознак відкритої динамічної системи, що уможливлює інтеграцію цифрових, комунікативних і ціннісних компонентів освітнього процесу. Встановлено, що трансформації освіти супроводжуються зміною характеру педагогічної взаємодії, переорієнтацією з нормативно-знаннєвої на ціннісно-комунікативну модель та посиленням ролі університету як соціокультурного середовища формування особистості майбутнього вчителя.
СУЧАСНІ ТЕНДЕНЦІЇ РОЗВИТКУ МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ОФІЦЕРІВ: ДОСВІД ВІЙСЬКОВИХ НАВЧАЛЬНИХ І ТРЕНУВАЛЬНИХ ІНСТИТУЦІЙ ДЕРЖАВ-ЧЛЕНІВ НАТО
У статті досліджено проблему розвитку міжкультурної компетентності офіцерів оперативного рівня в умовах зростання ролі багатонаціональних штабів і спільного планування операцій, коли результативність управлінських рішень визначається не лише знанням доктринальних положень і стандартних процедур, а й умінням узгоджувати сенси, пріоритети та обмеження між партнерами з різними професійними, організаційними й національними традиціями. Актуальність теми зумовлена тим, що в наукових і прикладних публікаціях міжкультурний вимір підготовки офіцерів нерідко описується загальними формулюваннями, тоді як недостатньо висвітленими залишаються конкретні освітні механізми, через які міжкультурна компетентність перетворюється на прикладну здатність, потрібну для роботи в штабі та коаліційному середовищі. Метою роботи є визначення сучасних тенденцій розвитку міжкультурної компетентності на прикладі військових навчальних закладів і тренувальних інституцій держав-членів Організації Північноатлантичного договору та обґрунтування того, які елементи змісту, організації й методики навчання забезпечують її функціональний характер у професійній діяльності офіцера. Методологічну основу становлять контент- аналіз доктринальних і програмних матеріалів, порівняльний аналіз інституційних прикладів та структурно-функціональний синтез. Емпіричну базу сформовано на основі відкритих описів програм і курсів польської Академії військових мистецтв, Канадського коледжу збройних сил, Об’єднаного центру бойових дій, а також Центру передового досвіду з цивільно-військового співробітництва у місті Гаага. У результаті дослідження встановлено, що розвиток міжкультурної компетентності в сучасній професійній військовій освіті має системний характер і реалізується через інституційне вбудовування міжкультурного виміру в стандартизовані процедури планування, колективні командно-штабні тренування та практики цивільно-військової взаємодії. Показано, що найбільш результативними є ті елементи підготовки, які організовують роботу в групах планування, стимулюють переговори й координацію, забезпечують узгодженість термінів і припущень, а також формують прийнятність рішень для партнерів в умовах часових обмежень і невизначеності. Обґрунтовано, що соціокультурні відмінності в межах таких програм розглядаються як чинник планування і управління нарівні з ресурсними параметрами та системою обмежень, а сама міжкультурна компетентність офіцерів набуває статусу компонента взаємосумісності та ефективності багатонаціональних штабів. Новизна статті полягає в тому, що міжкультурну компетентність офіцерів оперативного рівня визначено не як сукупність навичок, а як функціональну професійну якість, що формується конкретними навчальними механізмами, інтегрованими у зміст, методику та практичні формати підготовки, наближені до реальних умов планування і проведення операцій.
НЕОБХІДНІСТЬ ГОТОВНОСТІ ВЧИТЕЛЯ ДО ІНТЕГРАЦІЇ МАТЕМАТИЧНО-ПРИРОДНИЧИХ ЗНАНЬ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ: НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ ОСНОВИ
У статті проаналізовано нормативно-правову базу як України, так і міжнародну, якою послуговуються вчителі початкових класів (Закон України «Про освіту» (2017), «Про повну загальну середню освіту» (2020), Концепція реалізації державної політики у сфері реформування загальної середньої освіти «Нова українська школа» (2016), Державний стандарт початкової освіти (2018)], Накази МОН України «Про затвердження типових освітніх програм для 1–2 класів закладів загальної середньої освіти», «Про затвердження типових освітніх програм для 3–4 класів закладів загальної середньої освіти» (2019), Професійний стандарт «Вчитель початкових класів закладу загальної середньої освіти» (2018), Концепція розвитку природничо-математичної освіти (STEM-освіти) (2020); «Учителі для шкіл майбутнього: аналіз всесвітніх показників у галузі освіти 2001 р.», міжнародне порівняльне дослідження якості освіти PISA (2016, 2018, 2022), Рекомендація Європейського Парламенту та Ради (ЄС) «Про ключові компетентності для навчання протягом усього життя» (2006) та Рекомендація «Про ключові компетентності для навчання впродовж життя» (2018)). Вивчено проблему використання у процесі навчання інтеграції, необхідності підвищення рівня математичної грамотності здобувачів та інтеграції математично-природничих знань. Наголошено, що у сучасному суспільстві однією з провідних знаннєвих й інших пріоритетних орієнтирів вагоме місце посідають ті, що пов’язані з математичною компетентністю. Вона утверджує математику як складову загальної культури людства. Саме в початковій школі розпочинається формування математичних знань та способів здійснення математичної діяльності. Окреслено причини, які зумовлюють необхідність підвищення математичної грамотності. Зазначено, що політика модернізації змісту початкової освіти в Україні співзвучна з загальноєвропейськими тенденціями, зокрема стандартизації, орієнтації на компетентнісний та інтегрований підхід. Обгрунтовано на основі опрацьованих документів необхідність підготовки вчителя початкових класів до інтеграції математично-природничих знань учнів.
МЕХАНІЗМИ ВПЛИВУ ФІЗИЧНОЇ АКТИВНОСТІ ЗАСОБАМИ СИЛОВОГО ФІТНЕСУ НА ПСИХІКУ ТА РОЗУМОВУ ДІЯЛЬНІСТЬ СТУДЕНІВ ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПРОФІЛЮ
Мета дослідження полягала у визначенні впливу занять силовим фітнесом на функціональний стан, фізичний розвиток та розумову діяльність студентів закладу вищої освіти сільськогосподарського профілю. Для досягнення мети використовувалися наступні методи дослідження: вивчення літературних джерел (теоретичні); емпіричні; педагогічний експеримент; педагогічне тестування; методи математичної статистики. Вивчено та виявлено взаємозв'язки між показниками фізичної та розумової працездатності за результатами тестових навчальних завдань студентів другого курсу факультету механіки, енергетики та інформаційних технологій впродовж навчального року. Відстежено закономірність впливу фізичних навантажень силовим фітнесом різної інтенсивності на швидкість протікання процесів мислення студентів під час модульних тижнів та екзаменаційних сесій. Зауважено, що контроль, оцінка і своєчасна корекція розумової працездатності і функціонального стану центральної нервової системи за допомогою адекватно спрямованих фізичних навантажень силовим фітнесом мають значне практичне значення, під час яких розумова працездатність і функції нервової системи змінюються циклічно. Визначено базові вимоги, які характеризують професійну діяльність інженерів- механіків на виробництві.
ТРАДИЦІЙНІ ПРИЙОМИ ТЕАТРАЛЬНОЇ ПЕДАГОГІКИ У ПРОЦЕСІ НАВЧАННЯ МАЙБУТНІХ АКТОРІВ ТА РЕЖИСЕРІВ
Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванні значення традиційних прийомів театральної педагогіки у процесі професійної підготовки майбутніх акторів і режисерів й визначенню їх можливості реалізації у змісті освітнього процесу. Використано методи дослідження: аналіз, синтез, узагальнення та систематизацію наукових джерел; термінологічний і поняттєво-структурний аналіз; порівняльно-логічний аналіз. У результатах статті обґрунтовано, що традиційні прийоми театральної педагогіки зберігають методичну актуальність у сучасній професійній підготовці майбутніх акторів і режисерів. Саме ці прийоми забезпечують зв’язок між змістом навчання, практичною сценічною діяльністю та формуванням професійної готовності здобувачів. З’ясовано, що педагогічний потенціал традиційних прийомів полягає в їх комплексному впливі на розвиток професійно значущих якостей майбутніх фахівців театрального мистецтва. Показано, що у змісті професійної підготовки майбутнього актора ці прийоми спрямовані на формування сценічної виразності, здатності до перевтілення. Натомість у підготовці майбутнього режисера виконують функцію переосмислення сценічної дії, аналізу її конфлікту та організації взаємодії між виконавцями. Авторами узагальнено, що розглянуті традиційні прийоми театральної педагогіки мають наскрізний характер у змісті професійної підготовки. Це дає підстави стверджувати, що у межах такої підготовки майбутній актор здатен органічно діяти на сцені, натомість майбутній режисер формує у собі здатність мислити сценічною дією в межах художньо-цілісної постановки. Наукова новизна дослідження зумовлена обґрунтуванням значення традиційних прийомів театральної педагогіки у межах реалізації змісту освітнього процесу. Перспективи подальших наукових розвідок доцільно спрямувати на окреслення поетапної методики упровадження традиційних прийомів театральної педагогіки у змісті професійної підготовки майбутніх акторів і режисерів.
ПОЕТАПНО-ІНСТИТУЦІЙНА МОДЕЛЬ АДАПТАЦІЇ СИСТЕМИ ВИЩОЇ ВІЙСЬКОВОЇ ОСВІТИ ДО СТАНДАРТІВ НАТО
У статті обґрунтовано теоретико-прикладні засади формування поетапно- інституційної моделі адаптації системи вищої військової освіти України до стандартів НАТО в умовах ескалації загроз у сфері безпеки. Визначено ключові суперечності між традиційною організацією освітнього процесу та вимогами сучасного бойового середовища, що актуалізує потребу в системному переосмисленні підходів до підготовки фахівців за військовим спрямуванням. Метою дослідження є розроблення та обґрунтування поетапно-інституційної моделі, яка поєднує логіку послідовних трансформацій із належним інституційним забезпеченням їх реалізації. У межах роботи запропоновано модель адаптації системи вищої військової освіти до стандартів НАТО, що передбачає поетапну реалізацію процесів аналізу й діагностики, нормативно-правового узгодження, оновлення освітніх програм на компетентнісній основі, інтеграції освіти, тренувань і оцінювання, впровадження цифрових технологій та інструментів штучного інтелекту, а також подальшого моніторингу та вдосконалення. Доведено, що ефективність моделі забезпечується узгодженою взаємодією освітнього, організаційного, міжнародного та технологічного компонентів із урахуванням скрізних чинників, зокрема розвитку людського капіталу, інноваційної культури та партнерської взаємодії із сектором безпеки і оборони. Практичне значення отриманих результатів полягає у формуванні цілісного механізму модернізації військової освіти, який забезпечує підвищення якості освіти через посилення її прикладної спрямованості, гнучкості та адаптивності до змін характеру загроз. Запропонований підхід сприяє гармонізації освітніх стандартів, розширенню можливостей інтеграції у міжнародний освітній простір та досягненню операційної сумісності зі структурами НАТО, що в сукупності створює підґрунтя для підготовки конкурентоспроможних військових фахівців нового покоління.
ІДЕОЛОГІЯ NATIVE-SPEAKERISM У СУЧАСНОМУ ПРОФЕСІЙНОМУ ПРОСТОРІ: ДО ПРОБЛЕМИ ІНСТИТУЦІЙНОГО ОЦІНЮВАННЯ МОВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ
У статті здійснено теоретичний аналіз ідеології native-speakerism як соціолінгвістичного чинника формування мовної нерівності в сучасному професійному просторі. Показано, що, виходячи за межі лінгводидактичного дискурсу, ця ідеологія набуває інституційного виміру та проявляється у стандартизованих практиках оцінювання мовної компетентності. На матеріалі міжнародного дослідження OECD PIAAC та національних австрійських аналітичних звітів встановлено, що обмежене володіння мовою середовища може інтерпретуватися як загальний дефіцит функціональної грамотності. Обґрунтовано, що такі підходи імпліцитно відтворюють нормативний образ «ідеального мовця» як точку відліку та сприяють формуванню ієрархічних моделей оцінювання. У межах українських досліджень мовної політики та соціолінгвістики показано, що подібні інтерпретаційні рамки можуть впливати на оцінювання професійної спроможності мобільних фахівців. Доведено, що інституційні практики оцінювання сприяють трансформації мовної відмінності в показник освітнього або професійного дефіциту, що безпосередньо впливає на можливості професійної реалізації.
СТВОРЕННЯ ПІЗНАВАЛЬНОЇ МОТИВАЦІЇ ЯК ЧИННИКА РОЗВИТКУ ДОСЛІДНИЦЬКОЇ КУЛЬТУРИ ЗДОБУВАЧІВ ОСВІТИ У ЦИФРОВОМУ ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Стаття присвячена теоретичному обґрунтованні щодо створення пізнавальної мотивації, де розглянуто її як один із ключових чинників розвитку дослідницької культури здобувачів освіти в умовах цифрового освітнього середовища. Показано, що за такої логіки пізнавальна мотивація виступає внутрішньою спонукальною основою освітньо-дослідницької активності, яка забезпечує готовність майбутнього педагога до пошуку, аналізу, критичного переосмислення, інтерпретації та застосування інформації у професійних ситуаціях. Уточнено зміст понять «дослідницька культура здобувачів освіти» і «пізнавальна мотивація» в контексті професійної підготовки майбутніх фахівців спеціальної й дошкільної освіти. У результаті аналізу визначено, що ефективне створення пізнавальної мотивації у цифровому освітньому середовищі потребує цілеспрямованої педагогічної організації, яка має спиратися на чотири взаємопов’язані педагогічні умови: професійно значуще проблемне наповнення змісту навчання; поетапне залучення здобувачів до навчально-дослідницької та проєктної діяльності зі зростанням рівня самостійності; цілеспрямоване використання можливостей цифрового освітнього середовища як простору пошуку, взаємодії та представлення результатів; індивідуалізований рефлексивний супровід освітньо-дослідницької діяльності. Доведено, що зазначені педагогічні умови мають спільне підґрунтя для підготовки майбутніх фахівців дошкільної та спеціальної освіти, проте відрізняються за професійним змістом реалізації. Це дало підстави стверджувати, що розвиток дослідницької культури в цифровому освітньому середовищі має будуватися на спільній мотиваційно-педагогічній основі, але з обов’язковим урахуванням специфіки предметного змісту професійної підготовки. Наукова новизна полягає у обґрунтуванні педагогічних умов створення пізнавальної мотивації як чинника розвитку дослідницької культури здобувачів освіти та в розкритті особливостей їх реалізації у професійній підготовці майбутніх фахівців дошкільної і спеціальної освіти. Перспективним є емпірична перевірка ефективності запропонованих педагогічних умов у підготовці майбутніх фахівців дошкільної та спеціальної освіти.