Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Педагогічні науки
УПРАВЛІННЯ ЛЮДСЬКИМИ РЕСУРСАМИ В ОСВІТІ НА РЕГІОНАЛЬНОМУ РІВНІ: НОВІ КОМПЕТЕНТНОСТІ КЕРІВНИКІВ В УМОВАХ ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ
У статті обґрунтовано трансформацію системи управління людськими ресурсами в освіті України в умовах децентралізації та зростання ролі регіонального рівня управління. Доведено, що передача повноважень громадам, фінансова автономія та розширення управлінської відповідальності зумовлюють перехід від адміністративної моделі кадрового забезпечення до стратегічного управління людським капіталом. Проаналізовано еволюцію підходів до HR-менеджменту від кадрового адміністрування до інтеграції людських ресурсів у систему стратегічного планування розвитку освітньої мережі. Визначено специфіку людських ресурсів у сфері освіти як поєднання педагогічної та соціально-економічної функцій. Обґрунтовано необхідність переосмислення професійного профілю керівника освіти регіонального рівня та впровадження компетентнісної моделі управління. Виокремлено професійні, соціальні та стратегічні компетентності як структурні компоненти управлінської спроможності керівника. Доведено, що стратегічні компетентності, зокрема здатність до планування розвитку кадрового потенціалу, управління змінами та використання аналітичних інструментів, виступають ядром компетентнісної моделі. Запропоновано модель розвитку управлінських компетентностей, що базується на принципах системності, безперервності, адаптивності та цифрової інтегрованості. Визначено напрями практичного використання результатів дослідження регіональними органами управління освітою та окреслено перспективи подальших наукових розвідок.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФАСИЛІТАЦІЙНА ДІЯЛЬНІСТЬ В ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ: РЕЗУЛЬТАТИ ЕМПІРИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ЇЇ УСВІДОМЛЕННЯ ТА НЕОБХІДНОСТІ ВПРОВАДЖЕННЯ
У статті обґрунтовано актуальність фасилітаційної діяльності в умовах трансформації сучасної освіти, що характеризується утвердженням гуманістичних цінностей, партнерської взаємодії та суб’єкт-суб’єктних відносин між учасниками освітнього процесу. Проаналізовано еволюцію поняття «фасилітація» – від його становлення в межах гуманістичної психології до сучасного педагогічного трактування як професійної діяльності, спрямованої на створення психологічно безпечного середовища, підтримку саморозвитку особистості та організацію ефективної групової взаємодії. Визначено, що педагогічна фасилітація постає як інтегративний феномен, який поєднує управлінський інструментарій керівника закладу освіти та педагогічну технологію викладача/вчителя, орієнтовану на розвиток здобувачів освіти. Метою статті є аналіз результатів емпіричного дослідження рівня обізнаності та ставлення до фасилітаційної діяльності серед керівників закладів загальної середньої освіти, педагогів, викладачів закладів вищої освіти та студентів педагогічних спеціальностей. Для досягнення мети застосовано комплекс теоретичних (аналіз, синтез, узагальнення наукових джерел) та емпіричних методів (анкетування, кількісний і якісний аналіз даних). Опитування проведено за допомогою сервісу Google Forms; у ньому взяли участь 420 респондентів. Результати дослідження засвідчили варіативність підходів до розуміння сутності фасилітації: від процесу сприяння навчанню через колективне обговорення до стилю управління, що ґрунтується на принципах самоорганізації та партнерства. Більшість респондентів визнають значущість педагогічної фасилітації для створення ситуації успіху, розвитку особистісного потенціалу, формування відповідальності та забезпечення продуктивної комунікації. Виявлено, що фасилітаційні підходи реалізуються як у навчальній, так і в управлінській діяльності, інтегруючись у різні формати освітньої взаємодії. Водночас частина опитаних продемонструвала недостатній рівень усвідомлення теоретичних засад фасилітації, що актуалізує потребу в системному формуванні фасилітаційної компетентності. Узагальнення отриманих даних дає підстави стверджувати, що фасилітаційна діяльність розглядається як універсальний інструмент модернізації освітнього процесу та управління закладом освіти. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням моделей упровадження фасилітаційних технологій та оцінюванням їх впливу на якість освіти й професійний розвиток педагогів.
ІННОВАЦІЙНІ ПІДХОДИ ДО МОДЕРНІЗАЦІЇ ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЗАСОБАМИ СУЧАСНИХ РУХОВИХ СИСТЕМ
Сучасний рівень фізичної підготовленості студентів в Україні демонструє тенденцію до зниження, що зумовлено зменшенням рухової активності, переважно сидячим способом життя та недостатньою увагою до фізичного виховання у закладах вищої освіти. Необхідним є пошук інноваційних підходів до модернізації фізичного виховання, які б відповідали сучасним вимогам студентської молоді та забезпечували високу ефективність тренувального процесу. Метою дослідження є розширений аналіз інноваційного підходу до модернізації фізичного виховання у закладах вищої освіти засобами сучасних рухових систем. У статті проаналізовано інноваційні підходи до модернізації фізичного виховання. Вивчено особливості сучасного методу колового тренування, досліджено його ефективність. З’ясовано, що тренувальні програми з використанням низького опору та значної кількості повторень сприяють підвищенню витривалості м'язових волокон та оптимізації метаболічних процесів у м'язовій тканині. При цьому технічна майстерність виконання силових вправ виступає визначальним фактором ефективності процесу фізичної підготовки. Обґрунтовано, що метод базується на принципах повторності навантажень, поступовості їх підвищення та індивідуалізації, а основними його перевагами є можливість одночасного розвитку різних фізичних якостей, висока моторна щільність занять, та чітка регламентація навантажень відповідно до індивідуальних можливостей студентів, позитивний на загальний рівень здоров’я здобувачів освіти. Відзначено інтерактивність, доступність та універсальність методу колового тренування, а також його мотиваційний вплив, сприяння формуванню колективного духу і зміцненню соціальних зв’язків. У дослідженні доведено, що інноваційні засоби сучасних рухових систем до фізичного виховання є невід’ємними компонентами загальної стратегії модернізації вищої освіти в Україні. Практичне впровадження таких підходів сприяє підвищенню зацікавленості студентів до систематичних занять фізичною культурою та формуванню стійкої мотивації до здорового способу життя. Отримані результати можуть бути використані при розробленні сучасних навчальних програм і методичних рекомендацій з фізичного виховання у закладах вищої освіти.
ФОРМУВАННЯ НАВИЧОК ГОВОРІННЯ АНГЛІЙСЬКОЮ МОВОЮ ЧЕРЕЗ ДЕБАТИ ТА ДИСКУСІЇ НА ЗАНЯТТЯХ ІМПС У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті досліджується роль дебатів та дискусій як ефективного інструменту формування навичок говоріння англійською мовою у закладах вищої освіти в межах навчання за програмами ІМПС/ ESP (English for Specific Purposes). Актуальність дослідження зумовлена сучасними вимогами до професійної комунікації, глобалізацією освітнього простору та необхідністю розвитку інтерактивної компетенції студентів, яка поєднує мовні, когнітивні та соціальні складові. У роботі розглянуто теоретичні основи інтерактивної компетенції, особливості її формування під час усного мовлення та роль дебатів і дискусій у стимулюванні активної комунікації, критичного мислення та аргументованого висловлювання позицій. Проаналізовано існуючі методики застосування дебатів і дискусій у навчальному процесі, виділено ключові етапи організації таких занять: підготовчий етап із опануванням лексики та мовних моделей, основний етап із проведенням структурованих дебатів та дискусій, а також рефлексійний етап із оцінкою виступів і самоаналізом студентів. Окремо висвітлено специфіку застосування цих методик у контексті ESP, де теми обираються відповідно до професійної спеціалізації студентів і моделюють реальні комунікативні ситуації, характерні для майбутньої професійної діяльності. На основі аналізу теоретичних джерел і практичного досвіду пропонуються рекомендації щодо організації дебатів та дискусій: використання командного та рольового підходів, забезпечення мовної підтримки у вигляді фразових шаблонів і професійної лексики, поетапне збільшення складності тем і форматів обговорення, а також застосування цифрових технологій для дистанційного або змішаного навчання. Запропонована модель спрямована на підвищення мовної активності студентів, розвиток їх інтерактивної компетенції та формування критичного мислення. Перспективою подальших досліджень є вивчення впливу дебатів і дискусій на рівень усного мовлення у різних професійних групах студентів, адаптація методик до онлайн- та змішаних форматів навчання, а також експериментальна перевірка ефективності інтерактивних підходів у формуванні професійно орієнтованих мовних навичок.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ОСНОВИ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОГО ІМІДЖУ МАЙБУТНІХ МАРКЕТОЛОГІВ НА ЗАСАДАХ КОМПЕТЕНТІСНОГО ПІДХОДУ
У статті здійснено теоретико-методологічне обґрунтування формування професійного іміджу майбутніх маркетологів на засадах компетентнісного підходу в процесі фахової підготовки. Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до конкурентоспроможності фахівців у сфері маркетингу в умовах цифровізації економіки, глобалізації ринку праці та впровадження професійного стандарту «Маркетолог». На основі аналізу наукових джерел уточнено сутність поняття «професійний імідж маркетолога» як інтегративного утворення, що поєднує професійні компетентності, особистісні якості, ціннісні орієнтації, етичні установки та здатність до ефективної комунікації в офлайн та цифровому середовищах. Розкрито роль компетентнісного підходу як методологічної основи формування професійного іміджу, що спрямовує освітній процес на розвиток аналітичної, комунікаційної, стратегічної та цифрової компетентностей. Обґрунтовано значення цифрової компетентності в контексті сучасних викликів, зокрема використання інструментів цифрового маркетингу, соціальних мереж, технологій штучного інтелекту та персонального брендингу. Запропоновано поетапну модель формування професійного іміджу майбутніх маркетологів, яка охоплює самопізнання та визначення професійних цілей, розробку іміджевої концепції, розвиток ключових компетентностей, презентацію та комунікацію професійних досягнень, а також оцінку й корекцію результатів. Доведено, що цілеспрямоване створення інформаційно-освітнього середовища із застосуванням інтерактивних методів навчання, кейс-технологій, бізнес-симуляцій та е-портфоліо сприяє підвищенню рівня сформованості професійного іміджу та забезпечує конкурентні переваги випускників на ринку праці. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням діагностичного інструментарію оцінювання рівня сформованості професійного іміджу маркетологів та експериментальною перевіркою ефективності запропонованої моделі.
OПОЗААУДИТОРНА ЗДОРОВ’ЯЗБЕРЕЖУВАЛЬНА ДІЯЛЬНІСТЬ ЯК УМОВА ФОРМУВАННЯ ЗДОРОВ’ЯЗБЕРЕЖУВАЛЬНОГО СВІТОГЛЯДУ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ
Стаття присвячена проблемі організації позааудиторної здоров’язбережувальної діяльності як однієї з умов формування здоров’язбережувального світогляду студентської молоді. У статті теоретично обґрунтовано й розкрито зміст позааудиторної здоров’язбережувальної діяльності як важливої педагогічної умови формування здоров’язбережувального світогляду студентської молоді в процесі професійної підготовки у закладі вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена зростанням соціальних, психоемоційних та інформаційних навантажень на здобувачів освіти, необхідністю формування відповідального ставлення до власного здоров’я як базової особистісної та професійної цінності, а також потребою інтеграції здоров’язбережувального компонента у всі напрями освітнього процесу. У роботі уточнено сутність поняття «здоров’язбережувальний світогляд» як інтегративного особистісного утворення. Обґрунтовано, що саме позааудиторна діяльність створює додаткові можливості для формування внутрішньої мотивації, саморефлексії, розвитку відповідальності та здатності до саморегуляції. Визначено змістові напрями та організаційно-методичні засади реалізації позааудиторної здоров’язбережувальної діяльності, зокрема впровадження тренінгів, просвітницьких програм, проєктної та волонтерської діяльності, спортивно-оздоровчих заходів, інформаційно-комунікаційної підтримки та педагогічного супроводу студентів. Доведено, що системність, інтегративність і практична спрямованість таких форм роботи забезпечують цілісне поєднання когнітивного, ціннісно-мотиваційного та діяльнісного компонентів здоров’язбережувального світогляду. Зроблено висновок, що ефективність формування здоров’язбережувального світогляду студентської молоді залежить від створення здоров’язбережувального освітнього середовища, міждисциплінарної інтеграції змісту освіти, використання інноваційних педагогічних технологій і налагодження соціального партнерства. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов’язані з розробленням моделей організації позааудиторної діяльності та інструментарію оцінювання рівня сформованості здоров’язбережувального світогляду майбутніх фахівців.
ІННОВАЦІЙНІ ПІДХОДИ ТА СУЧАСНІ ОСВІТНІ ТЕХНОЛОГІЇ В МОДЕРНІЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ ЗАКЛАДІВ ПРОФЕСІЙНОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено комплексний аналіз інноваційних підходів та сучасних освітніх технологій як стратегічного ресурсу модернізації освітнього процесу в закладах професійної освіти України. Обґрунтовано актуальність дослідження в умовах воєнних викликів, цифровізації економіки та зростання вимог ринку праці до якості професійної підготовки. Метою статті є комплексне теоретико-методологічне обґрунтування сутності інноваційних підходів та сучасних освітніх технологій у контексті модернізації освітнього процесу в закладах професійної освіти, а також визначення їхнього впливу на підвищення якості професійної підготовки здобувачів освіти. Методологічну основу дослідження становлять системний, компетентнісний, діяльнісний та особистісно орієнтований підходи; використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, інтерпретації наукових джерел і нормативно-правових документів, а також узагальнення результатів практичної діяльності закладу освіти. У статті розкрито особливості реалізації компетентнісно орієнтованого, дуального, інтегративного та STEM-орієнтованого підходів; проаналізовано застосування цифрових, проєктних, проблемних та інтерактивних технологій навчання. На основі досвіду модернізації освітнього процесу у Вищому професійному училищі №21 м. Івано-Франківська висвітлено впровадження цифрових симуляторів виробничого обладнання, організацію практико-орієнтованих майстер-класів, діяльність Центру кар’єри, реалізацію проєктних ініціатив та інтеграцію професійних і soft skills у підготовці здобувачів освіти. Наукова новизна дослідження полягає у поєднанні теоретичного обґрунтування інноваційних підходів із системним аналізом практики їх реалізації в конкретному закладі професійної освіти, що дозволяє розглядати модернізацію як цілісний процес інтеграції компетентнісного, цифрового та практико-орієнтованого компонентів підготовки. Доведено, що впровадження інноваційних підходів і сучасних освітніх технологій сприяє підвищенню якості професійної підготовки, розвитку професійної мобільності, цифрової грамотності та конкурентоспроможності майбутніх фахівців.
МЕТОДИЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ВИВЧЕННЯ ГІМНАСТИКИ У ФОРМУВАННІ ПРОФЕСІЙНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ ФАХІВЦІВ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ І СПОРТУ
У статті висвітлено проблему формування професійної майстерності фахівців фізичної культури і спорту в умовах сучасних вимог до їхньої професійної діяльності. Визначено, що професійна майстерність передбачає сформованість методичних, рухових, організаційних і комунікативних компетентностей, здатність ефективно планувати та організовувати освітній і навчально-тренувальний процеси. Мета дослідження полягає у визначенні методичного потенціалу вивчення гімнастики у формуванні професійної майстерності фахівців фізичної культури і спорту та розроблення методичних рекомендацій щодо його реалізації у процесі професійної підготовки. У статті теоретично обґрунтовано значення навчальної дисципліни «Гімнастика та методика її викладання» як фундаментальної складової професійно орієнтованої підготовки майбутніх спеціалістів. Представлено результати анкетування двадцяти учителів фізичної культури та тренерів-викладачів, які засвідчили високу оцінку методичного потенціалу гімнастики у професійному становленні фахівців. Більшість респондентів відзначили, що у процесі вивчення дисципліни найбільш ефективно формуються вміння пояснювати й демонструвати рухові дії, організовувати заняття та забезпечувати безпеку, аналізувати й добирати вправи відповідно до вікових та індивідуальних особливостей здобувачів освіти. Результати опитування підтвердили, що володіння методикою викладання гімнастики значною мірою підвищує рівень професійної майстерності фахівця фізичної культури і спорту. На основі узагальнення результатів дослідження запропоновано методичні рекомендації щодо підвищення ефективності викладання гімнастики у закладах вищої освіти, зокрема посилення практико-орієнтованої спрямованості навчання, формування готовності до індивідуалізації освітнього процесу та впровадження сучасних цифрових технологій. Зроблено висновок, що методика викладання гімнастики має значний методичний потенціал і виступає важливим засобом формування цілісної професійної майстерності майбутніх учителів фізичної культури та тренерів-викладачів.
НЕОБХІДНІСТЬ СТВОРЕННЯ СИТУАЦІЙНОГО ЦЕНТРУ ЯК КОМПЕТЕНТНІСНА СКЛАДОВА ФАХОВОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ОФІЦЕРІВ ПОЛІЦІЇ
В роботі розглянуто необхідність інноваційних підходів у вищій освіті для підготовки кваліфікованих фахівців, зокрема поліцейських, які належать до ризиконебезпечних професій. У закладах вищої освіти зі специфічними умовами навчання використовуються освітні інноваційні технології, такі як змодельований поліцейський квест, для формування професійної компетентності майбутніх поліцейських. Поліцейський квест є методом навчання, що охоплює практичне заняття або декілька практичних занять. Міждисциплінарних зв’язків у навчанні, з використанням поліцейського квесту шляхом моделювання різних ситуацій службової діяльності – вкрай мало. Визначено основні проблеми, що виникають через дефіцит таких занять: низька стресостійкість у складних сценаріях, відсутність навичок комплексної взаємодії, слабкий розвиток управлінської компетентності, невідповідність реальним умовам служби, обмежене використання сучасних технологій. Провівши аналіз підготовки Поліцейських офіцерів громади, що проходило на протязі 4 років, було встановлено, що міждисциплінарні квести краще впливають на підготовку офіцерів поліції до несення служби. У зв’язку з чим, на фоні аналізу діяльності Координаційного центру у Поліцейських офіцерів громади, обґрунтовано необхідність створення для курсантів (майбутніх офіцерів поліції) єдиного міждисциплінарного Ситуаційного центру як критично необхідної компетентнісної складової фахової підготовки майбутніх спеціалістів. Ситуативний цент покликаний підготувати курсантів до реалій практичної діяльності, де вони краще могли б продемонструвати рівень засвоєння теоретичних знань матеріалу, визначитися із допущеними недоліками щодо організації та проведення заходів, у тому числі й при складанні оперативно-службових та процесуальних документів. Запропоновано створення таких центрів і їх функціонування у всіх вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання. Визначено напрямки нового дослідження.
КОГНІТИВНО-КОМУНІКАТИВНИЙ ПІДХІД У НАБУТТІ ЛЕКСИЧНОЇ ІНШОМОВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІМИ АВІАЦІЙНИМИ ФАХІВЦЯМИ: ТЕОРЕТИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті розглядається проблема застосування когнітивно-комунікативного підходу у набутті лексичної іншомовної компетентності майбутніми авіаційними фахівцями у процесі навчання англійської мови професійного спрямування. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підготовки висококваліфікованих фахівців у сфері авіації, здатних ефективно володіти професійним іншомовним мовленням, де англомовна лексична компетентність майбутніх авіафахівців – одна із складових іншомовної мовленнєвої компетентності, яка має відповідати вимогам Міжнародної Організації Цивільної Авіації. Основною метою статті є теоретично дослідити когнітивно-комунікативний підхід, для визначення ролі якого в набутті лексичної іншомовної компетентності майбутніми авіафахівцями були розглянути поняття: «когнітивно-комунікативий підхід» та «когнітивний стиль». Визначаючи переваги окресленого підходу ми дійшли висновку, що процес опанування мовою, збагачений даними когнітивної психології та когнітивного підходу, перетворює навчання англійської мови професійного спрямування в усвідомлений навчальний процес. У дослідженні акцентується увага на доцільності використання когнітивно-комунікативного підходу в організації активної мовленнєвої та когнітивної діяльності здобувачів у процесі вивчення іншомовної лексики, оскільки він забезпечує інтенсифікацію навчального процесу, що є важливим за умов скорочення аудиторних годин і збільшення обсягів самостійної роботи здобувачів вищої освіти Української державної льотної академії (м. Кропивницький), та передбачає вирішення практичних завдань, необхідних для майбутньої професійної діяльності. Завдання та методи нашого дослідження уможливили трактування поняття «англомовна лексична компетентність майбутніх авіафахівців», визначення трьох етапів навчання іншомовної лексики (семантизації та первинного закріплення лексики, формування навичок, удосконалення навичок) та виокремлення характеристик для критеріїв відбору вправ. Для досягнення цілей і реалізації завдань щодо оволодіння лексикою з урахуванням вимог когнітивно-комунікативного підходу перспективу подальших наукових досліджень ми вбачаємо у розробці вправ відповідно до трьох етапів навчання іншомовної лексики та вправ із застосуванням мнемотехніки, що будуть полегшувати майбутнім авіафахівцям запам'ятовування іншомовної фахової лексики.
МУЗИЧНЕ МИСТЕЦТВО В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ: АНТРОПОЛОГІЧНИЙ ПІДХІД ДО МОДЕРНІЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У процесі дослідження авторкою розглянуто теоретичні та практичні аспекти функціонування музичного мистецтва в умовах цифровізації суспільства, окреслено специфіку антропологічного підходу до модернізації освітнього процесу в закладах вищої освіти мистецького профілю, проаналізовано вплив цифрових технологій на трансформацію професійної підготовки майбутніх музикантів. Здійснено осмислення цифровізації не лише як технологічного феномену, а як культурно-антропологічного процесу, що змінює способи художньої комунікації, формування творчої ідентичності та структуру музичного мислення. Актуальність теми статті зумовлена глибинними змінами у сфері музичного мистецтва, спричиненими розвитком цифрових технологій, а також потребою модернізації освітнього процесу з урахуванням сучасних соціокультурних викликів. У цифровому середовищі музика набуває нових форм існування – від електронної композиції та медіамистецтва до онлайн-концертів і віртуальних колаборацій, що вимагає оновлення змісту, методів і форм професійної підготовки здобувачів вищої освіти. Методологія дослідження ґрунтується на застосуванні системного, культурологічного підходів, принципів історизму, що дозволило розглянути освітній процес як цілісну динамічну систему взаємодії особистісних, технологічних і культурних чинників. Наукова новизна дослідження полягає у розкритті антропологічного виміру цифровізації музичної освіти та обґрунтуванні необхідності гармонійного поєднання інноваційних цифрових інструментів із традиційними формами мистецької діяльності. До того ж, взявши до уваги своєрідність досліджуваного конструкту – музичного мистецтва як особливої форми духовного самовираження, – доведено, що цифрові технології мають розглядатися не як заміна живої творчої взаємодії, а як засіб її поглиблення й розширення. У результаті дослідження встановлено, що модернізація освітнього процесу в закладах вищої освіти повинна здійснюватися на основі гуманістичних цінностей, з урахуванням культурної ідентичності та потреб сучасного цифрового суспільства, що забезпечить формування конкурентоспроможного, творчо активного, культурно свідомого фахівця у сфері музичного мистецтва.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ УНІВЕРСИТЕТУ
Стаття присвячена висвітленню психолого-педагогічних умов формування комунікативної компетентності студентів університету. Психолого-педагогічні умови визначено як взаємопов'язаний та взаємодіючий комплекс заходів педагогічного процесу, який забезпечує формування комунікативної компетентності студентів у процесі професійної підготовки в університеті. Виокремлено наступний комплекс організаційно-педагогічних умов формування комунікативної компетентності студентів університету: забезпечення рефлексивної спрямованості процесу формування комунікативної компетентності студентів університету; формування комунікативної активності студентів у процесі спілкування на основі практико-орієнтованих технологій; ціннісне ставлення викладача до студента як суб'єкта комунікативної компетентності. Обґрунтовано, що забезпечення рефлексивної спрямованості при формуванні комунікативної компетентності студента сприяє активізації рефлексивного потенціалу особистості, що розвивається; переосмислення її комунікативного досвіду; підвищення готовності до професійної творчості; розширення актуального та потенційного полів рефлексії у комунікативній діяльності. Показано, що опанування мистецтвом мовлення, оволодіння видами мовленнєвого впливу (інформування, переконання, відстоювання) і риторичними методами аргументування, освоєння норм мовленнєвого етикету і відкриття для себе секретів успіху в професійно-мовленнєвому спілкуванні, усвідомлення традицій різних шкіл красномовства і риторики передбачає формування активної позиції студента в процесі спілкування. Аргументовано, що викладач з високою комунікативною культурою, який вміє створювати на заняттях позитивний психологічний клімат, який ставиться до студента як до цінності, позитивно впливає на розвиток та становлення здобувача вищої освіти.
МУЛЬТИЛІНГВІЗМ У КОНТЕКСТІ РОЗВИТКУ МОВНОЇ ОСВІТИ
У статті розглядається феномен мультилінгвізму в освітньому контексті, задля чого передусім здійснено розмежування споріднених понять: «білінгвізм», «плюрилінгвізм», «мільтилінгвізм», «поліглотизм», «диглосія». Зазначена суть «внутрішньої багатомовності» та «зовнішньої багатомовності» за дослідником M. Вандружкою. Проаналізовано індивідуальну, суспільну, територіальну, інституційну багатомовність. Розглянуто симетричний та асиметричний ступені оволодіння мовами, способи – одночасний чи почерговий, умови оволодіння мовою як природні чи штучні (в інституціях). Зазначається проблема лінгвогеноциду як зникнення певних мов, передовсім міноритарних (мов меншин), з мовної карти світу внаслідок цілеспрямованої мовної політики певних держав. Проаналізовано такі види білінгвізму у класифікаціях різних дослідників, як: збалансований, домінантний, ранній, пізній, активний, пасивний, спонтанний, культурний, координативний, субординативний, добровільний, примусовий, обставинний та вольовий. Прокоментовано феномен диглосії як усвідомлений вибір мови спілкування залежно не від власних уподобань, а від вимог суспільства у конкретний момент. Зазначені такі ситуації мультилінгвізму в залежності від історичних обставин, як: існування кількох державних мов в одній країні, співіснування кількох етнічних мов із домінуванням у повсякденному спілкуванні в одній країні, як одна державна мова, як державні та етнічні мови в одній країні та емігрантська багатомовність. Розглянуто можливі негативні та позитивні мовні сценарії у мультилінгвальному суспільстві, зокрема: деградування мови, феномен мовної інтерференції, зупинка в розвитку мови, витіснення її з ужитку, забуття мови, смерть мови та, на противагу, відродження мови, її збереження, офіційне визнання. Розглянуто мовну політику Європейського Союзу в освіті, зокрема ідею «трьох мов», методику навчання немовних дисциплін засобами іноземної мови в контексті можливості їхньої реалізації в Україні в рамках її євроінтеграційних процесів та з урахуванням особливостей мовної ситуації в нашій країні.
ДОСВІД ГРОМАДСЬКОГО СЕКТОРУ УКРАЇНИ В ОРГАНІЗАЦІЇ ПРОГРАМ ДЛЯ ПОДОЛАННЯ ОСВІТНІХ ВТРАТ
У статті досліджується досвід громадських організацій України у впровадженні програм, спрямованих на подолання освітніх втрат, спричинених пандемією COVID-19 та повномасштабною російською військовою агресією проти України. Актуальність дослідження обумовлена тим, що, за результатами міжнародного дослідження PISA-2022, освітні втрати українських школярів оцінюються у 1,5–2 навчальних роки, що становить значні ризики для людського капіталу країни та її економічного розвитку. Метою дослідження є систематизація та аналіз підходів громадських організацій до організації програм подолання освітніх втрат у сфері загальної середньої освіти. Для досягнення завдань дослідження використано методи порівняльного аналізу, систематизації та узагальнення практичного досвіду. Дослідження ґрунтується на аналізі діяльності щонайменше 53 проєктів, реалізованих громадськими організаціями у 2024 році. У статті виокремлено та охарактеризовано основні моделі організації програм із надолуження освітніх втрат: робота на рівні кожної навчальної групи (навчання вчителів методам роботи з освітніми втратами), організація тьюторського супроводу, проведення виїзних таборів, організація додаткових занять на базі закладів освіти, реалізація навчальних інтенсивів та створення цифрових освітніх екосистем. Розкрито переваги та потенційні ризики кожного підходу. Особливу увагу приділено міжнародному досвіду подолання освітніх втрат, зокрема ефективності тьюторингу високої інтенсивності, що підтверджена численними експериментальними дослідженнями і визнана одною з найдієвіших стратегій міжнародними організаціями. Обґрунтовано необхідність розробки комплексної національної стратегії подолання освітніх втрат на основі інтеграції зусиль держави, громадянського суспільства та міжнародних організацій.
САМОКОНТРОЛЬ ЯК ФАКТОР РЕЗУЛЬТАТИВНОСТІ СИЛОВИХ ТРЕНУВАНЬ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті досліджено роль самоконтролю як важливого фактору підвищення ефективності силових тренувань здобувачів вищої освіти. У контексті фізичного виховання самоконтроль сприяє формуванню відповідального ставлення до власного здоров’я, набуттю знань і умінь для самостійних занять фізичними вправами у майбутньому. Розглянуто сутність самоконтролю, яка полягала у свідомому спостереженні та оцінюванні власного фізичного стану, рівня фізичного навантаження і результатів тренувальної діяльності з метою їх оптимізації та підвищення ефективності силових тренувань, зокрема ведення щоденника самоконтролю, фіксації показників фізичного навантаження та оцінювання функціонального стану організму. Мета дослідження полягала в тому, щоб обґрунтувати та експериментально перевірити ефективність впровадження методики самоконтролю здобувачів вищої освіти під час силових тренувань. Методи включали аналіз, синтез та узагальнення науково-методичної літератури з проблеми організації самоконтролю у здобувачів вищої освіти, педагогічний експеримент, опитування з метою визначення рівня сформованості навичок самоконтролю, тестування фізичних показників, спостереження, методи математичної статистики. Дослідження було організоване та проведене у три послідовні етапи з метою визначення ролі самоконтролю у результативності силових тренувань здобувачів вищої освіти. На констатувальному етапі встановлено недостатній рівень обізнаності здобувачів вищої освіти щодо методів контролю функціонального стану організму та корекції фізичного навантаження. У процесі формувального етапу доведено, що систематичне надання теоретичних знань і практичне навчання методам самоконтролю сприяє підвищенню усвідомленості тренувального процесу, покращенню показників сили та силової витривалості. Порівняльний аналіз результатів до і після дослідження свідчать про позитивну динаміку у здобувачів вищої освіти, які застосовували елементи самоконтролю під час силових тренувань. Отримані дані дозволяють стверджувати, що впровадження методики організації самоконтролю є результативним засобом оптимізації силової підготовки у закладах вищої освіти.
ДИТИНА З ПОРУШЕННЯМИ ПСИХОМОТОРИКИ В УКРАЇНСЬКОМУ СОЦІУМІ: ДУАЛЬНІСТЬ БІОСОЦІАЛЬНИХ ВЗАЄМОВПЛИВІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
Сьогодні, в четверту річницю війни в Україні достатньо гостро встає проблема дітей війни, які мають самі різні порушення психомоторного розвитку. Тілесні, соматичні фактори значною мірою впливають на загальний психофізичний розвиток дитини. До етіології соматичного генезу відносяться загальні негаразди сучасного життя на побутовому рівні, відсутність повноцінних умов для виношування плоду, народження дитини та уходу за нею перші роки життя. Незадовільний екологічний стан, особливо в регіонах, наближених до зони бойових дій, негативно впливає на землю, воду та повітря, що на хімічному рівні призводить до багатьох різних соматичних проблем. Також на психофізичний розвиток дітей із порушеннями психосоматики впливає сучасний соціальний стан, існуючи в ньому проблеми. До першочергових з них слід віднести соціальну невпевненість, відчуття незахищеності, тривогу, апатію, депресію. Цей нестабільний, негативно-тривожний стан особистості починає зсередини негативно впливати на соматику дитини, на стан її фізичного тіла, приводячи до різних психосоматичних проблем. Порушення психомоторики в дітей раннього й молодшого дошкільного віку можуть бути викликані як суто фізичними негараздами, що напряму негативно впливають на соматику (моторику) дитини, так і через порушення в психічній сфері, пов’язані з віддзеркаленням дитиною психологічного стану в актуальному соціумі, в якому вона знаходиться. Існують також варіанти комбінованих психофізичних впливів на розвиток дитини, де фізичні (тілесні) негаразди поєднуються з психічними проблемами, створюючи умови для загального дизонтогенезу дитини. В статті представлено діалектичне бачення взаємовпливів індивідуального біологічного в дитини з порушеннями психомоторики з зовнішнім загальним соціумом для пошуку шляхів оптимізації розвитку особистості в умовах складного сьогодення.
ДІАГНОСТИКО-КОНСУЛЬТАТИВНА ДІЯЛЬНІСТЬ У РОБОТІ З ДІТЬМИ ІЗ ЗАЇКАННЯМ
У статті здійснено ґрунтовний аналіз проблеми заїкання як багатоаспектного психофізіологічного порушення, що характеризується дезорганізацією темпоритмічної складової мовлення внаслідок судом артикуляційного апарату. Автори акцентують увагу на особливій актуальності проблеми в сучасних реаліях України та доводять, що заїкання в умовах воєнних дій трансформувалося з локальної логопедичної проблеми у міждисциплінарну та потребує переосмислення наявних стратегій корекції. Теоретичний базис дослідження охоплює розгляд етіології порушення через призму поєднання вродженої сензитивності нервової системи та екзогенних психотравмуючих чинників. У статті деталізовано класифікацію форм заїкання та видів мовленнєвих судом. Окрему увагу приділено системному впливу заїкання на особистість дитини. Описано особливості використання дитиною специфічних компенсаторних стратегій. Центральне місце в роботі займає обґрунтування моделі діагностико-консультативної діяльності. Доведено, що успішна реабілітація базується на комплексному обстеженні, яке інтегрує клінічний, психологічний та логопедичний аспекти. Автори детально описують завдання кожного етапу: від діагностики органічних уражень центральної нервової системи лікарем-неврологом до поглибленого вивчення просодичної сторони мовлення, моторики та почуття ритму фахівцем-логопедом. Визначено роль психолога у виявленні рівня тривожності та корекції дитячо-батьківських стосунків як ключового фактора стабілізації стану дитини. Практична значущість статті полягає в описі високоефективних методів вокалотерапії та логоритміки. Розкрито механізм впливу музичного ритму та співу на розблокування мовленнєвих центрів, нормалізацію дихання та зняття м’язової напруги. У висновках наголошено, що подолання заїкання є мультидисциплінарним завданням. Тільки через узгоджену взаємодію команди фахівців та створення емоційно стабільного середовища в родині можливо досягти стійкої ремісії, подолати комунікативні барʼєри та забезпечити повноцінну соціальну інтеграцію дитини в соціум.
СТРУКТУРА КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНЬОГО УЧИТЕЛЯ-ЛОГОПЕДА
Стаття присвячена висвітленню структурних компонентів комунікативної компетентності майбутнього учителя-логопеда. Комунікативна компетентність майбутнього учителя-логопеда визначається як здатність до гуманістично орієнтованої взаємодії з учнями, що забезпечує управління системами рольової та міжособистісної взаємодії суб'єктів навчально-виховного процесу. Рівень комунікативної компетентності педагога-логопеда відбиває соціально-психологічну атмосферу сучасного українського суспільства, стан суспільної моралі, успіх педагогічної діяльності. Показано, що міжособистісна комунікативна взаємодія обумовлена професійним володінням лінгвістичними засобами, механізмами психологічного впливу, різноманіттям виховних засобів, прийомів, методів та форм роботи та усвідомленням індивідуальних експресивних можливостей – мовних, мімічних, жестикуляційних, пантомімічних. Дослідження феномену «комунікативна компетентність майбутнього учителя-логопеда» має значний педагогічний потенціал, а його реалізація сприятиме професійному й особистісному розвитку студентів закладів вищої освіти. Розроблена нами структура комунікативної компетентності представлена як багатогранна система, що включає такі компоненти: мотиваційний, аксіологічний, інформаційно-змістовий та операційно-діяльнісний. Виділення цих складових має суто аналітичний характер і спрямоване на більш глибоке розуміння природи комунікативної компетентності. На наш погляд, у структурі комунікативної компетентності майбутнього учителя-логопеда мотиваційний компонент відіграє ключову роль і відображає основні характеристики гуманістичного підходу до взаємодії з учнями. При цьому, у реальній практиці всі елементи цієї структури тісно взаємодіють і залежать один від одного. Саме їхня взаємозалежність створює підґрунтя для інтегральної комунікативної діяльності майбутнього учителя-логопеда, що дозволяє ефективно вирішувати педагогічні завдання.
ПЕДАГОГІЧНЕ МОДЕЛЮВАННЯ ОСВІТНЬОГО ПАРТНЕРСТВА ЩОДО АДАПТАЦІЇ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ – ЗДОБУВАЧІВ ОСВІТИ ПІД ЧАС НАВЧАННЯ У ЗАКЛАДАХ ОСВІТИ
У статті розглянуто проблему реабілітації та адаптації військовослужбовців – здобувачів освіти, що набуває критичної актуальності. Теоретично обґрунтовано та розкрито сутність поняття «педагогічне моделювання освітнього партнерства щодо адаптації військовослужбовців». Розглянуто навчання військовослужбовців у закладах вищої освіти як специфічну форму соціальної та професійної адаптації, де навчальне середовище виступає ключовим чинником впливу на особистість. На основі аналізу наукових підходів (системного, аксіологічного, акмеологічного та ін.) виокремлено основні властивості педагогічного моделювання: універсальність, інноваційність та технологічність. У роботі систематизовано погляди провідних вітчизняних та зарубіжних науковців на сутність феноменів «моделювання» та «модель», проведено їхню класифікацію за функціональним призначенням (прогностичні, концептуальні, інструментальні моделі). Визначено, що педагогічне моделювання освітнього партнерства щодо адаптації військовослужбовців – це науково-педагогічний метод проєктування цілісної системи взаємодії між суб’єктами освітнього процесу (військовослужбовцями-здобувачами, викладачами та закладом освіти), що спрямований на створення специфічних умов навчального середовища для успішного входження комбатантів у цивільну освітню сферу, засвоєння ними нових соціальних ролей та професійних компетенцій через імітацію майбутньої діяльності та прогнозування результатів навчання. Особливу увагу приділено структурі процесу моделювання, що включає етапи від постановки проблеми до перенесення отриманих знань на реальний освітній процес. Визначено, що ефективність адаптації військовослужбовців безпосередньо залежить від рівня освітнього партнерства, кваліфікації науково-педагогічного складу та створення професійно-орієнтованого навчального середовища.
НЕБЕЗПЕКИ ПІД ЧАС ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Ескалація збройної агресії та запровадження воєнного стану в Україні спричинили радикальну трансформацію всіх ланок суспільного устрою, серед яких особливого критичного навантаження зазнали медична та освітня галузі. Необхідність збереження ефективності освітнього процесу на тлі безпосередньої небезпеки, обмеження доступу до фізичної матеріально-технічної бази, дефіциту кадрових ресурсів та системного психоемоційного тиску зумовило нагальну потребу в перегляді наявних дидактичних підходів. Зазначено, що в цей період відбулася примусова, але інтенсивна актуалізація гнучких траєкторій навчання на базі широкого впровадження дистанційних та змішаних технологій. Окреслені проблеми, що виникають під час організації освітнього процесу в закладах медичної освіти в умовах воєнного стану: забезпечення фізичної та психологічної безпеки всіх учасників освітнього процесу, кадровий дефіцит, технічні та організаційні бар’єри дистанційного навчання, криза практичної підготовки та психоемоційне перевантаження, які мають системний характер і потребують комплексного осмислення. Мета статті – проаналізувати особливості організації освітнього освітнього процесу в умовах воєнного стану та розробити заходи з покращення професійної підготовки фахівців медичної галузі. За результатами дослідження запропоновано такі перспективні напрями розв’язання виявлених проблем: психологічна підтримка та збереження контингенту студентів і кадрового потенціалу закладів освіти, розробка та впровадження методичного забезпечення для дистанційного, змішаного та гібридного навчання і застосування сучасних онлайн-платформ, розробка та застосування симуляційних технологій, постійний моніторинг з подальшою адаптацією освітнього процесу. Зазначено, що воєнний стан не лише виявив системні вразливості медичної освіти, але й стимулював активний пошук інноваційних рішень, спрямованих на збереження якості підготовки фахівців охорони здоров’я в екстремальних умовах. Комплексний аналіз цих проблем і напрацьованих практик є надзвичайно актуальним для подальших досліджень із розвитку освітньої системи в умовах тривалої кризи та повоєнного відновлення.
ОГЛЯД НАЯВНИХ ЦИФРОВИХ СЕРВІСІВ ДЛЯ ЗБЕРІГАННЯ Й ОПРАЦЮВАННЯ FAIR ДАНИХ В ГАЛУЗІ ОСВІТНІХ НАУК
Стрімкий розвиток цифрових технологій та масштабне впровадження концепції відкритої науки суттєво трансформували підходи до управління науковими даними в усіх галузях знань, зокрема в освітніх науках. У цьому контексті принципи FAIR (Findable, Accessible, Interoperable, Reusable), набувають статусу міжнародного стандарту належного управління дослідницькими даними. Освітні науки як міждисциплінарна галузь генерують різноманітні за природою та форматом дані – від результатів педагогічних експериментів і стандартизованих анкет до навчальної аналітики, відеозаписів освітнього процесу та цифрових слідів з платформ дистанційного навчання. У статті розкрито зміст кожного з чотирьох FAIR-принципів у контексті специфіки освітніх досліджень: знаходжуваність даних із застосуванням галузевих стандартів метаданих, доступність із урахуванням вимог захисту персональних даних учасників освітнього процесу, інтероперабельність на основі стандартів, а також повторне використання, яке передбачає надання кодових книг, інструментарію та детального опису контексту дослідження. На основі системного аналізу здійснено порівняльний огляд чотирьох провідних загальнонаукових репозиторіїв: Zenodo, Figshare, OSF (Open Science Framework) та Dryad. Для кожного сервісу охарактеризовано ключові функціональні можливості, умови використання, підтримувані формати даних, механізми присвоєння ідентифікаторів DOI, налаштування рівнів доступу, інтеграцію з іншими платформами та науковими видавцями, а також специфічні переваги й обмеження в контексті застосування в педагогічних дослідженнях, наведено узагальнене порівняння. Обґрунтовано, що вибір цифрового сервісу має здійснюватися з урахуванням типу дослідження, вимог фінансувальника, необхідного рівня захисту персональних даних та планованого способу повторного використання матеріалів.
EDTECH ТА КРЕАТИВНІ ІНДУСТРІЇ: ОСВІТНІЙ ПОТЕНЦІАЛ ЦИФРОВИХ ПЛАТФОРМ У ПРОЦЕСАХ ФОРМУВАННЯ КУЛЬТУРНОЇ ЕКОСИСТЕМИ УКРАЇНИ
У статті досліджується взаємозв’язок між освітніми цифровими технологіями (EdTech) та розвитком креативних індустрій в Україні як важливого чинника формування сучасної культурної екосистеми. Актуальність теми зумовлена процесами цифрової трансформації освіти, поширенням онлайн-освітніх платформ і зростанням ролі креативних індустрій у соціально-економічному та культурному розвитку держави. У дослідженні розглянуто потенціал EdTech як інструменту розширення доступу до освітніх ресурсів, формування нових моделей навчання та розвитку професійних компетентностей у сфері творчих професій. Зокрема, проаналізовано роль цифрових платформ, онлайн-курсів, медіаосвітніх інструментів і віртуальних освітніх середовищ у процесах підвищення цифрової грамотності, розвитку креативного мислення та професіоналізації молодих креаторів. Особливу увагу приділено можливостям інтеграції освітніх цифрових сервісів у середовище креативних індустрій, що сприяє формуванню нових підходів до навчання, обміну знаннями та реалізації творчих проєктів. У центрі дослідження перебувають неформальні освітні моделі, сформовані на перетині культурного, технологічного та підприємницького середовищ, а також їхній вплив на поширення інноваційних практик у регіональному культурному просторі України. У статті цифрова трансформація освіти розглядається не лише як інструмент модернізації освітнього процесу, але й як важливий чинник соціокультурної мобілізації, що сприяє підтримці локальних культурних ініціатив, розвитку креативного підприємництва, стартапів та міждисциплінарних проєктів. Проаналізовано приклади використання EdTech-платформ у сфері культурних і творчих практик, які демонструють можливості створення нових форматів культурного виробництва, мережевої співпраці та професійної комунікації. У результаті дослідження обґрунтовано, що освітні цифрові технології здатні виступати ефективним інструментом інтеграції освіти, культури та технологій, сприяючи формуванню інноваційного середовища розвитку креативних індустрій. Підкреслено, що використання EdTech-платформ у поєднанні з практиками неформальної освіти створює передумови для формування відкритої культурної екосистеми, у якій освіта виступає каталізатором розвитку творчого потенціалу суспільства та зміцнення культурного капіталу України.
ГРАНТОВА ДІЯЛЬНІСТЬ ЯК ІНСТРУМЕНТ РОЗВИТКУ ТА МОДЕРНІЗАЦІЇ ШВЕЙНОЇ ГАЛУЗІ ТА ОСВІТНЬОЇ ЕКОСИСТЕМИ
У статті проаналізовано роль грантової діяльності як стратегічного інструменту розвитку та модернізації швейної галузі й освітньої екосистеми підготовки фахівців у дизайні одягу та сфері легкої промисловості. Обґрунтовано значення грантових програм для оновлення матеріально-технічної бази, впровадження цифрових технологій, розвитку підприємницьких компетентностей та посилення взаємодії між освітою та виробництвом. Визначено основні напрями ефективного використання грантових ресурсів. У роботі проаналізовано гранти, що дозволяють закладам освіти оновлювати та оснащувати лабораторії сучасним обладнанням, цифровими системами для проєктування та виробництва одягу. Аналіз показує, що пріоритетною є модель, спрямована на модернізацію та оснащення лабораторій, оскільки вона забезпечує створення автономних та безпечних освітньо-практичних просторів. Модель, у якій партнер фінансує окремий проєкт із використанням наявної матеріально-технічної бази, ефективна в умовах стабільної економіки, проте у воєнний час її вплив обмежений. Використання лабораторної бази для прикладних проєктів сприяє практико-орієнтованому навчанні, розвитку дослідницьких компетентностей і підприємницького мислення, а також посилює взаємодію між освітою, державою та виробничим сектором, що є важливим чинником відновлення економіки та адаптації швейної галузі до умов воєнного часу. У статті розглядаються моделі грантової підтримки закладів вищої освіти в умовах війни та їхній вплив на підготовку фахівців і розвиток галузі. У статті розглядається роль грантового фінансування як інструменту відновлення та модернізації швейної галузі України в умовах війни та його вплив на систему підготовки фахівців. Окремо висвітлюються проблеми, пов’язані зі спадом розвитку галузі: обмеженість практичних можливостей для студентів, відтік кадрів і дефіцит наставників, що знижує ефективність.
ОСВІТНЯ ЕКОСИСТЕМА ЯК МОДЕЛЬ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ УНІВЕРСИТЕТІВ
У статті порушуються проблеми реформування вищої освіти як частини глобальної цифрової трансформації. У порівнянні з моделями елітарної та еголітарної освіти, де пріоритетами є ринкові потреби та суспільна користь, екоосвіта не залежить від коливань ринку та суспільних змін та орієнтована на доступність та відкритість освітнього процесу університетів. Екосистема в освіті розглядається як системний процес, де усі елементи органічно пов’язані освітніми потребами та перспективами професійного становлення здобувачів. Органічна система взаємозв’язків спрямована на збагачення освітнього процесу професійним та соціальним досвідом, технологічними інноваціями. У статті розглянуто також механізм формування екоосвітньої моделі, пов’язаної з інтеграцією цифрових технологій у навчання та управління на засадах студентоцентризму, взаємодії підсистем формальної, неформальної та інформальної освіти. Домінуючими характеристиками сучасної освітньої екосистеми визначено створення освітнього середовища, мережевість, яка підкреслює взаємозв’язок усіх елементів системи; гнучкість та адаптивність, що дозволяє реагувати на нові технологічні; сформовані освітні та суспільні ціннісні. Прикладом такої взаємодії слугували зміни в практичній діяльності Полтавського педагогічного університету, зокрема організації навчальних практик з фахових методик, коли цифрові технології були поєднані з теоретичним навчанням, а також з роботою органів управління освіти та роботою вчителів учнів та студентів. Результати студентського моніторингу використання СУН закладами освіти не тільки засвідчили компетентність студентів, а й довели різну ефективність цифрових платформ, що може допомогти адміністрації шкіл визначити з вибором кращої.
ЗАСТОСУВАННЯ ІНТЕРАКТИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ВИКЛАДАННІ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті проаналізовано особливості використання інтерактивних технологій у процесі викладання зарубіжної літератури в умовах цифрової трансформації освіти. Обґрунтовано необхідність оновлення традиційних методів літературного аналізу з урахуванням потреб сучасного студента, зорієнтованого на мультимедійне сприйняття інформації та інтерактивну комунікацію. У статті розглядається перехід від традиційних форм аналізу художнього тексту до сучасних цифрових форматів, заснованих на використанні інтерактивних технологій. Аналізується потенціал мультимедійних ресурсів, онлайн-платформ, ігрових практик та імерсивних середовищ для формування у студентів навичок інтерпретації тексту, критичного мислення та культурного діалогу. Розкрито дидактичний потенціал цифрових платформ і мультимедійних ресурсів як засобів організації взаємодії з текстом, формування навичок спільної інтерпретації, розвитку критичного та творчого мислення. Інтерактивні формати (онлайн-дискусії, віртуальні карти твору, рольові моделі, літературні квести) сприяють трансформації освітнього процесу з репродуктивного у дослідницький. Особливу увагу приділено можливостям міжкультурного діалогу в цифровому середовищі, зокрема організації читання художніх текстів мовою оригіналу, використанню онлайн-бібліотек, аудіоресурсів і навчальних застосунків. Зазначено як переваги, так і ризики діджиталізації, пов’язані зі зменшенням глибини традиційного читання. Доведено, що ефективність сучасної літературної освіти забезпечується гармонійним поєднанням академічної строгості та інноваційних підходів. Зроблено висновок, що продуктивне викладання літератури можливе лише за умови органічного поєднання традиційних і цифрових підходів, що забезпечує не тільки глибину аналізу, а й мотивацію студентів до сприйняття художнього тексту в контексті цифрової епохи.
ВИКОРИСТАННЯ ІННОВАЦІЙНИХ (ЦИФРОВИХ) ТЕХНОЛОГІЙ У ТРЕНУВАЛЬНОМУ ПРОЦЕСІ РОЗВИТКУ ФІЗИЧНИХ ЯКОСТЕЙ ВОЛЕЙБОЛІСТІВ
Стаття досліджує результативність застосування цифрових технологій у системі тренувальної підготовки волейболістів, зосереджуючи увагу на оптимізації моніторингу фізичних навантажень та запобіганні травматичним ушкодженням. Мета дослідження полягає у з'ясуванні ефективності цифрових технологій у тренувальному процесі волейболістів для підвищення якості контролю фізичних навантажень, оптимізації розвитку ключових фізичних якостей та зниження ймовірності виникнення травм. Методологічна основа дослідження ґрунтується на методах педагогічного спостереження, компаративного аналізу, експериментального моделювання та статистичного опрацювання даних із залученням телеметричних систем, сенсорних модулів, відеоаналітичних платформ і програмних комплексів. Отримані наукові результати свідчать, що предиктивна аналітика, спираючись на масиви великих даних, виявляє мікроваріації у кінематиці рухів, сигналізуючи про перевтому, і формує індивідуалізовані моделі ризику з урахуванням ігрової позиції, віку та психоемоційного статусу, що зменшує ймовірність мікротравм на 25–30%. Упровадження штучного інтелекту забезпечує створення адаптивних платформ, які динамічно модифікують тренувальні програми на основі біометричних показників, гарантуючи персоналізацію вправ і трансформацію функції тренера від емпіричного спостерігача до стратегічного аналітика. Технології віртуальних тренерів і VR/AR моделюють ігрові ситуації без фізичного ризику, фіксуючи параметри в режимі реального часу, що сприяє розвитку тактичних навичок і усуненню асиметрій у рухових діях, з архівуванням даних для перспективного аналізу. Практична значущість дослідження полягає у розробці науково обґрунтованих рекомендацій щодо впровадження цифрових інструментів у волейбольних командах, що підвищує продуктивність тренувального процесу на 15–20% і скорочує тривалість відновлювальних періодів. Перспективи подальших наукових розвідок охоплюють інтеграцію нейромережевих технологій для прогнозування командної динаміки та оцінювання довгострокового впливу VR/AR на когнітивні функції волейболістів.
ПІДПРИЄМНИЦЬКА КОМПЕТЕНТНІСТЬ СТАРШОКЛАСНИКІВ У ЦИФРОВОМУ ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ
У статті розглянуто проблему формування підприємницької компетентності старшокласників у контексті цифрової трансформації сучасної освіти. Актуальність дослідження зумовлена потребами суспільства у підготовці молоді до життя та професійної самореалізації в умовах цифрової економіки, динамічного ринку праці та зростання ролі інноваційної діяльності. Підприємницька компетентність визначається як інтегрована якість особистості, що поєднує економічні знання, цифрові навички, креативність, ініціативність, готовність до ризику, уміння приймати рішення та відповідальність за їх результати. У роботі проаналізовано теоретичні підходи вітчизняних і зарубіжних науковців до трактування понять «підприємницька компетентність», «цифрове освітнє середовище», «компетентнісний підхід». Окреслено роль цифрового освітнього середовища як простору для розвитку підприємницького мислення, формування практичних умінь та навичок старшокласників через використання онлайн-платформ, симуляторів бізнес-процесів, проєктної діяльності, стартап-орієнтованого навчання, цифрових сервісів і освітніх ресурсів. Визначено педагогічні умови ефективного формування підприємницької компетентності старшокласників у цифровому освітньому середовищі, зокрема: інтеграцію підприємницького змісту в навчальні предмети, застосування активних і цифрових методів навчання, розвиток цифрової грамотності учнів, формування мотивації до підприємницької діяльності та підтримку освітнього партнерства між школою, бізнесом і громадою. Обґрунтовано доцільність використання цифрових технологій як інструменту персоналізації навчання та підвищення його практичної спрямованості. Матеріали статті можуть бути використані в освітній практиці закладів загальної середньої освіти та в подальших наукових дослідженнях з проблем підприємницької освіти.
РОЛЬ КОНТЕКСТУ У ВИВЧЕННІ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ
У статті аналізуються особливості контекстуального вивчення граматичних конструкцій англійської мови як іноземної. Методологічні принципи дослідження засновані на наукових поглядах Дж.Ферта, М.Халлідея, А.Голдберг та ін., які акцентують на перевагах контекстуального та практичного методів роботи з мовним матеріалом у порівнянні з формалістичним. Зіставлення традиційного та контекстуального методу засвоєння граматичних структур у ході аналізу розкриває ефективність роботи з множиною контекстів, які відтворюють ширший смисловий діапазон граматичних конструкцій поза межами стандартного добору смислових категорій класичної граматики. Під час дослідження з’ясовано можливості контексту посилювати смислові та емотивні аспекти рецепції. Практично продемонстровано роль атрибутики контексту, його рефлексивних та спонукальних складових для чуттєвого сприйняття і засвоєння. На практичному матеріалі, пов’язаному із вивченням Future Forms та 3rd Conditional продемонстровано практичні можливості контекстуальної методики та основні напрями її застосування. Значну увагу приділено порівнянню смислових категорій future arrangements, intention, prediction, scheduled action з урахуванням характерних для них контекстів. Продовжуючи дослідження комунікативного зрізу умовних речень, виокремлено характерні смислові моделі, що значно розширюють конотації стандартних для 3rd Conditional категорій regrets та hypothetical situation in the past. Зокрема, схарактеризовано бінарні конотацій умовних речень у контексті позитивної та негативної реалізації умови, наголошено на додаткових смислових аспектах, що розширюють діапазон особистісної та морально-етичної проблематики. Виокремлена різноманітність смислових категорій у актуальних контекстах комунікативних ситуацій дозволила окреслити перспективи методики контекстуального підходу, орієнтованого на особистість мовця, його світогляд та манеру мовлення.
ТРАНСФОРМАЦІЯ STEM-СЕРЕДОВИЩА: ІНТЕГРАЦІЯ ЦИФРОВИХ ПЛАТФОРМ ДЛЯ СТВОРЕННЯ ГЛИБОКОГО СЕНСОРНОГО ДОСВІДУ БЕЗ РИЗИКУ КОГНІТИВНОГО ВИСНАЖЕННЯ
У статті розглядається трансформація освітнього середовища через інтеграцію цифрових платформ для створення глибокого сенсорного досвіду без ризику когнітивного виснаження. Основна увага приділяється подоланню когнітивного навантаження та бар’єрів у сприйнятті складних наукових понять через інтеграцію сенсорного впливу та ігрових механік. Проблема розглядається також у контексті інклюзії, де створення керованого сенсорного середовища є критично важливим для осіб із нейровідмінностями. Метою статті є теоретичне обґрунтування та практична апробація стратегії трансформації освітнього середовища через перехід від розважальної гейміфікації до моделі глибокого сенсорного навчання. Дослідження спрямоване на визначення ролі цифрових платформ у створенні автентичного дослідницького досвіду. У роботі поставлено завдання сформулювати критерії збалансованого використання ігрових елементів для підтримки високої мотивації без втрати фокусу на науковому змісті. Доведено, що синергія мультимодального сприйняття та гейміфікації сприяє глибшій інтеріоризації знань. Обґрунтовано роль первинних сенсорних систем як фундаменту для засвоєння складної інформації. Авторками проаналізовано освітній потенціал низки цифрових інструментів (таких як Gimkit, Genially, Classtime, Gynzy тощо) та визначено їхній вплив на різні канали сприйняття. Представлено модель етапного впровадження ігрових механік у структуру уроку англійської мови за методикою предметно-мовного інтегрованого навчання. Встановлено, що стратегічна локалізація гейміфікації на певних етапах заняття дозволяє перетворити мову з об’єкта вивчення на функціональний інструмент наукового пізнання, що забезпечує розвиток критичного мислення та м’яких навичок у здобувачів освіти. Стаття пропонує системний підхід до функціональної диференціації цифрових інструментів залежно від дидактичних цілей та індивідуальних сенсорних профілів школярів. Авторки пропонують конкретні критерії вибору платформ залежно від рівня абстракції наукових концепцій, необхідного вектора зворотного зв’язку та рівня мовної підготовки здобувачів освіти, що дозволяє уникнути розважальної втоми та забезпечити наукову фундаментальність і результативність процесу навчання.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ РЕАЛІЗАЦІЇ ДИДАКТИЧНОГО ПОТЕНЦІАЛУ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ В ІНШОМОВНІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПРИРОДНИЧО-МАТЕМАТИЧНИХ ДИСЦИПЛІН
У статті розкрито педагогічні умови реалізації дидактичного потенціалу цифрових технологій в іншомовній підготовці майбутніх учителів. Актуальність теми зумовлена тим, що цифрові інструменти активно впроваджуються у навчання іноземних мов, однак їх використання нерідко має фрагментарний характер і не забезпечує стійкого зростання навчальних результатів без чітко визначених педагогічних орієнтирів. Проблема дослідження полягає у виявленні таких умов, які перетворюють цифрові технології з допоміжного ресурсу на системний дидактичний механізм формування іншомовної комунікативної компетентності та професійної готовності майбутнього учителя. Метою роботи є теоретичне обґрунтування та опис педагогічних умов, за яких цифрові технології підвищують ефективність іншомовної підготовки, а також представлення результатів їх апробації в освітньому процесі. Застосовано аналіз наукових джерел, педагогічне спостереження, опитування здобувачів освіти, аналіз навчальних продуктів, тестування та порівняльний аналіз навчальних досягнень. Оцінювання здійснювалося за показниками мотивації, автономності, якості взаємодії, точності й доречності мовленнєвих висловлювань у комунікативних завданнях. У результаті визначено комплекс взаємопов’язаних умов: дидактично цілеспрямована інтеграція цифрових засобів у зміст і методику; проєктування онлайн-взаємодії та співпраці; диференціація і педагогічна підтримка; системний зворотний зв’язок і формувальне оцінювання; розвиток цифрово-методичної готовності майбутніх учителів. Апробація дослідження засвідчила зростання навчальної мотивації, активності іншомовної практики та якості виконання комунікативних завдань, а також зменшення типових помилок завдяки регулярному зворотному зв’язку. Окреслено ризики перевантаження цифровими сервісами та запропоновано способи їх педагогічного врівноваження через стандартизацію інструкцій і прозорі критерії оцінювання. Новизна статті полягає у конкретизації педагогічних умов як цілісної моделі, що поєднує дидактичні функції цифрових технологій із вимогами іншомовної підготовки та пропонує практичні орієнтири для відтворюваного впровадження, чого бракує багатьом спорідненим публікаціям, зосередженим переважно на описі окремих інструментів.
ФОРМУВАННЯ ПАТРІОТИЗМУ ТА НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ОСВІТИ ЗАСОБАМИ ВИШИВКИ ПО ДЕРЕВИНІ
У роботі розкрито педагогічний потенціал декоративно-ужиткового мистецтва, зокрема техніки вишивки по деревині, у формуванні патріотизму та національної ідентичності здобувачів освіти. Актуальність теми зумовлена потребою зміцнення громадянської свідомості молоді, збереження культурної спадщини та передачі традиційних цінностей у сучасному освітньому просторі України. У дослідженні обґрунтовано, що вишивка по деревині як інтегрована художньо-технологічна діяльність поєднує традиції української вишивки та народної обробки дерева, формуючи цілісне сприйняття національної культури. Особлива увага приділяється символіці орнаментів (Дерево життя, ромб, хрест, безкінечник), що виступають носіями історичної пам’яті та духовних цінностей народу. Через осмислення змісту символів здобувачі освіти не лише опановують техніку виконання виробів, а й долучаються до культурного коду нації. Проаналізовано вплив практичної художньої діяльності на розвиток ключових компетентностей: культурної, громадянської, соціальної, технологічної та емоційно-ціннісної. Доведено, що процес створення виробів у техніці вишивки по деревині сприяє формуванню поваги до традицій, відповідальності за збереження національної спадщини, розвитку творчого мислення, посидючості та естетичного смаку. Зроблено висновок, що вишивка по деревині є дієвим засобом формування патріотизму, оскільки через особистісно значущу творчу діяльність здобувачі освіти усвідомлюють свою належність до українського народу, його історії та культурної спадщини. Залучення молоді до традиційного мистецтва сприяє зміцненню національної ідентичності, розвитку духовності та громадянської активності в умовах сучасного суспільства.
ФОРМУВАННЯ АКТИВНОЇ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ПОЗИЦІЇ СТАРШОКЛАСНИКІВ ЧЕРЕЗ ОЗНАЙОМЛЕННЯ З ЦІННОСТЯМИ ЄС НА УРОКАХ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті розглянуто проблему формування активної громадянської позиції старшокласників у контексті євроінтеграційних процесів в Україні та модернізації змісту загальної середньої освіти. Актуальність дослідження зумовлена потребою утвердження цінностей ЄС, розвитку громадянської відповідальності й свідомості учнівської молоді відповідно до стратегічних орієнтирів освітньої політики нашої країни. Основну увагу зосереджено на можливостях інтеграції демократичних цінностей в зміст навчання англійської мови як засобу поєднання мовної підготовки з громадянським вихованням. Обґрунтовано потенціал уроків англійської мови як ефективного інструменту розвитку іншомовної комунікативної компетентності, критичного мислення, міжкультурної свідомості та соціальної активності учнів. Метою статті є теоретичне обґрунтування педагогічних підходів до формування активної громадянської позиції старшокласників через ознайомлення з ключовими європейськими цінностями на уроках англійської мови та визначення ефективних методів їх реалізації. У дослідженні застосовано теоретичні, діагностичні та статистичні методи. Результати анкетування 88 учнів 9–11 класів засвідчили позитивне та усвідомлене ставлення більшості респондентів до демократичних принципів, прав людини, рівності й толерантності; близько 70% опитаних пов’язують орієнтацію на європейські цінності з можливостями особистісної самореалізації. Наукова новизна дослідження полягає в комплексному поєднанні громадянсько-ціннісного та іншомовного компонентів у межах уроку англійської мови та в обґрунтуванні практико-орієнтованих методів їх інтеграції. Запропоновано систему інтерактивних форм роботи (дискусії, дебати, проєктна діяльність, рольові ігри, аналіз кейсів), що забезпечують перенесення засвоєних цінностей у практику шкільного життя й сприяють формуванню стійкої активної громадянської позиції учнівської молоді. Автори доходять висновку, що такий підхід сприяє становленню особистості, здатної до активної участі в житті сучасного суспільства.
ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ МАЙБУТНЬОГО ВЧИТЕЛЯ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА У ПРОЦЕСІ ВИРОБНИЧОЇ ПЕДАГОГІЧНОЇ ПРАКТИКИ
У статті здійснено комплексний аналіз ролі виробничої педагогічної практики в закладах загальної середньої освіти у формуванні професійних компетентностей здобувачів вищої освіти спеціальності А4 Середня освіта, предметної спеціальності (Мистецтво. Образотворче мистецтво). Обґрунтовано, що виробнича педагогічна практика є системоутворювальним компонентом освітньо-професійної програми, який забезпечує цілісність професійної підготовки майбутнього вчителя мистецтва шляхом інтеграції теоретичних знань із практичним педагогічним досвідом. У роботі визначено місце виробничої педагогічної практики в структурі освітньо-професійної програми, проаналізовано її зв’язок із формуванням інтегральної, загальних й фахових компетентностей. Розкрито основні напрями діяльності здобувачів вищої освіти під час проходження практики, зокрема планування та проведення навчальних занять і виховних заходів з інтегрованого курсу «Мистецтво» та з образотворчого мистецтва, організацію позакласної й позаурочної мистецької діяльності, а також участь у культурно-просвітницьких і творчих проєктах. Особливу увагу приділено формуванню психолого-педагогічних і методичних компетентностей, розвитку художньо-творчих умінь і навичок майбутнього вчителя мистецтва, реалізації інклюзивного, здоров’язбережувального та комунікативного компонентів освітнього процесу. Доведено, що виробнича педагогічна практика створює умови для професійного самовизначення здобувачів вищої освіти, розвитку педагогічної рефлексії, здатності до суб’єкт-суб’єктної взаємодії з учнями, батьками та педагогічним колективом. Зроблено висновок, що виробнича педагогічна практика сприяє формуванню цілісної професійної позиції майбутнього вчителя мистецтва, його готовності до самостійної педагогічної діяльності в умовах сучасних закладів загальної середньої освіти. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень, пов’язані з удосконаленням змісту, форм і методів практичної підготовки майбутніх учителів мистецтва, розширенням використання інноваційних та цифрових освітніх технологій.
ФУНДАМЕНТАЛЬНІ ДОСЛІДИ У НАВЧАННІ ФІЗИКИ
У статті розглянуто роль і потенціал фундаментальних дослідів у навчанні фізики здобувачів вищої освіти. Обґрунтовано, що фундаментальні експерименти, які ілюструють основоположні закони та історично визначальні етапи розвитку фізики (досліди Галілея, Ньютона, Кулона, Юнга, Герца та ін.), є не лише засобом наочності, а комплексним інструментом формування предметної, дослідницької й методичної компетентностей. Проаналізовано науково-методичні підходи вітчизняних і зарубіжних дослідників щодо використання навчального експерименту та інтеграції класичних дослідів із сучасними цифровими технологіями. Визначено функції фундаментальних дослідів в освітньому процесі (когнітивну, мотиваційну, методичну, світоглядну) та їхній вплив на розвиток фізичного мислення, критичного аналізу, умінь планування й інтерпретації результатів експерименту. Запропоновано критерії добору фундаментальних дослідів для підготовки студентів педагогічних спеціальностей: наукова значущість, навчальна доцільність, доступність реалізації, дидактична наочність, методична адаптивність і мотиваційний потенціал. Показано можливості поєднання реального та віртуального експерименту (PhET, Tracker, цифрові лабораторії) в умовах змішаного навчання. Наведено досвід використання фундаментальних дослідів у системі підготовки майбутніх учителів фізики та результати анкетування студентів, які підтверджують їх позитивний вплив на формування дослідницьких умінь і професійної готовності. Зроблено висновок про доцільність системного впровадження фундаментальних дослідів на всіх етапах фахової підготовки як засобу формування наукового світогляду та готовності до педагогічної діяльності.
ЗАСВОЄННЯ МЕДИЧНОЇ ТЕРМІНОЛОГІЇ: ВИКЛИКИ ТА ШЛЯХИ ЇХ ПОДОЛАННЯ
У статті розглянуто питання оптимізації засвоєння латинської медичної термінології у вищих медичних закладах освіти України, яка зумовлена значним обсягом спеціальної лексики, обмеженістю навчального часу та високими вимогами до професійної підготовки майбутніх лікарів. Латинська мова виступає основою міжнародної медичної комунікації, що визначає необхідність пошуку ефективних шляхів оптимізації її вивчення. Метою роботи є узагальнення педагогічного досвіду та аналіз методів і прийомів, спрямованих на підвищення ефективності запам’ятовування латинських термінів студентами-медиками. До основних завдань статті можна віднести визначення проблемних аспектів навчання, систематизація вправ і мнемотехнічних прийомів, а також обґрунтування їх доцільності у навчальному процесі. У дослідженні акцентовано увагу на доцільності використання мнемотехнічних засобів (таких як акроніми, ментальні карти), асоціативних зв’язків, візуалізації, систематичних письмових вправ, флеш-карток, навчальних ігор та міждисциплінарних зв’язків з клінічними дисциплінами, анатомією й англійською мовою. Наведені приклади практичних завдань. У роботі застосовано методи теоретичного аналізу й узагальнення науково-методичних джерел, педагогічного спостереження, описово-аналітичний і порівняльний методи, а також аналіз практичного досвіду викладання латинської мови у медичному закладі вищої освіти. У статті доведено, що поєднання традиційних і сучасних методів навчання сприяє формуванню стійкої термінологічної компетентності, розвитку довготривалої пам’яті, підвищенню мотивації студентів, і дозволяє зробити процес вивчення латинської мови більш динамічним, доступним і орієнтованим на практичні потреби здобувачів освіти.Наголошується на важливості організації самостійної роботи. Зроблено висновок, що систематичність навчання, активна роль викладача та залучення здобувачів освіти до самостійної роботи є ключовими чинниками успішного опанування латинської медичної термінології та її подальшого використання у професійній діяльності.
НЕЙРОФІЗІОЛОГІЧНІ ОСНОВИ НАВЧАННЯ І ЗАПАМ’ЯТОВУВАННЯ В УЧНІВ РІЗНИХ ВІКОВИХ ГРУП ТА ЇХ УРАХУВАННЯ В ОСВІТНЬОМУ ПРОЦЕСІ
У статті досліджено нейрофізіологічні основи навчання і запам’ятовування в учнів різних вікових груп та обґрунтовано їхнє врахування в освітньому процесі. Актуальність роботи зумовлена сучасними освітніми вимогами до міждисциплінарного підходу, що поєднує педагогіку, психологію та нейронауки для підвищення ефективності навчання. Метою дослідження є систематизація сучасних даних про вікові особливості мозку, пам’яті та уваги, а також розроблення практичних рекомендацій щодо адаптації методів навчання до цих особливостей у різних вікових групах. Наголошено, що молодші школярі ефективніше засвоюють навчальний матеріал через інтерактивні ігрові та образні методи, що забезпечують активне залучення уваги та повторення матеріалу. Обгрунтовано, що у підлітковому віці оптимальними є проєктна діяльність, проблемно-орієнтоване навчання та групові дискусії, які стимулюють розвиток виконавчих функцій і когнітивної гнучкості. Старшокласники демонструють високу ефективність при самостійних дослідницьких проектах, інтегрованих завданнях і критичному аналізі матеріалу, що сприяє формуванню метапізнавальних стратегій і саморегульованого навчання. Доведено, що результативність навчання біології визначається мірою відповідності використовуваних педагогічних методів віковим, когнітивним та психофізіологічним особливостям учнів. Установлено, що впровадження нейрофізіологічних знань у методичну систему навчання біології надає можливість науково обґрунтовано конструювати зміст і логіку освітнього процесу, диференціювати навчальне навантаження відповідно до функціональних можливостей учнів та формувати психологічно комфортне, когнітивно збалансоване освітнє середовище, спрямоване на розвиток навичок саморегуляції та внутрішньої навчальної мотивації. Підкреслено, що реалізація міждисциплінарного підходу, що інтегрує досягнення нейрофізіології, когнітивної психології та сучасної дидактики, постає методологічно обґрунтованим і перспективним вектором модернізації освітньої практики. Такий підхід забезпечує підвищення якості біологічної освіти, розвиток метапізнавальних умінь і формування готовності учнів до навчання впродовж життя в умовах трансформації соціокультурного простору.