Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Педагогічні науки
ІНТЕГРАЦІЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В STEM-ОСВІТУ ДЛЯ ПРОГНОЗУВАННЯ УСПІХІВ СТУДЕНТІВ ТА АНАЛІЗУ ЕТИЧНИХ ВИКЛИКІВ
Стаття присвячена проблемам інтеграції штучного інтелекту у STEM-освіту, зокрема в контексті курсів «Основи робототехніки» та «STEM-освіта та робототехніка» для здобувачів освіти Бердянського державного педагогічного університету, а також методам вирішення цих проблем за допомогою сучасних технологій. Розглянуто сучасний рівень розвитку ШІ в освіті, зокрема аналітику навчання, яка дозволяє прогнозувати академічну успішність студентів на основі даних систем управління навчанням, таких як Moodle. Обговорюються компоненти курсів, які включають програмування мікроконтролерів Arduino для керування потенціометрами, фоторезисторами, сервоприводами, RGB-світлодіодами, ультразвуковими датчиками та мембранними клавіатурами, а також етичні виклики, пов’язані з використанням ШІ, зокрема щодо конфіденційності даних і академічної доброчесності. На основі аналізу сформульовано проблему недостатнього використання ШІ для прогнозування успішності в курсах робототехніки та браку етичних стандартів в українській освіті, що підкреслює потребу в підвищенні якості підготовки студентів шляхом упровадження сучасних методів аналітики навчання та гармонізації з європейськими стандартами. Визначено об’єкт дослідження: професійна підготовка майбутніх учителів інформатики в галузі STEM-освіти, та його мету: розробка моделі інтеграції ШІ для прогнозування академічної успішності та аналізу етичних викликів. Складено перелік дослідницьких завдань, загальну гіпотезу та варіанти часткових гіпотез. Загальна гіпотеза полягає в тому, що розроблена модель інтеграції ШІ в STEM-освіту буде ефективною, якщо: буде досягнуто якісних змін у системі знань студентів про принципи аналітики навчання та програмування Arduino; будуть створені умови для самореалізації студентів через практичні лабораторні роботи; змістом курсів стане оволодіння навичками використання ШІ для аналізу даних та прогнозування. Доведено, що студенти повинні мати можливість отримувати комплексну освіту, яка включає теоретичну підготовку з основ програмування, електроніки та етики ШІ, а також практичні навички роботи з мікроконтролерами Arduino. Описано використання даних LMS для прогнозування успішності 62 студентів 2 курсу факультету фізико-математичної, комп’ютерної та технологічної освіти, включаючи частоту логінів, час виконання завдань і кількість виконаних лабораторних робіт. Наведено результати прогнозування за допомогою лінійної регресії та кластеризації, які дозволили виявити студентів із ризиком неуспішності та адаптувати навчальний процес. Окреслено етичні виклики, такі як захист даних і запобігання плагіату, та запропоновано рекомендації для гармонізації українських практик із європейськими стандартами. Проблема для подальших досліджень сформульована як потреба вдосконалення моделей ШІ для складних програмувальних завдань і розробки етичних стандартів для їх використання в освіті.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМИ ОРГАНІЗАЦІЇ НАВЧАННЯ ГЕОГРАФІЇ З ВИКОРИСТАННЯМ ЦИФРОВИХ КАРТОГРАФІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОФІЛЬНІЙ ОСВІТІ
У статті представлено теоретичний та методологічний аналіз використання цифрових картографічних технологій у спеціалізованій географічній освіті на рівні старшої школи. Актуальність дослідження визначається цифровізацією освіти, необхідністю розвитку просторового мислення та картографічної компетентності у старшокласників, а також важливістю інтеграції інноваційних технологій у навчання. Цифрові картографічні ресурси розглядаються не лише як інструменти візуалізації, а й як складні інструменти для інтерактивного дослідження, аналізу та інтерпретації географічних даних. У статті висвітлено потенціал сучасних ресурсів, включаючи інтерактивні карти, геоінформаційні системи (ГІС), хмарні сервіси, електронні атласи та онлайн-платформи. Підкреслюється їхня роль у розвитку просторового мислення, зміцненні аналітичних навичок та підготовці учнів до професійного використання цифрових технологій. Приклади використання Google Earth, ArcGIS Online та QGIS демонструють, як учні можуть проводити віртуальні подорожі, створювати власні карти та аналізувати просторові закономірності. У статті окреслено ключові форми вивчення географії за допомогою цифрових інструментів: інтерактивні уроки, проектна діяльність, змішане та дистанційне навчання, онлайн-симулятори та віртуальні екскурсії. Ці форми підвищують мотивацію, сприяють самостійним дослідженням та розвивають критичне мислення. Методологія застосування передбачає інтеграцію навчальної програми, практичні та самостійні завдання, поєднання традиційних з інноваційними інструментами. Водночас визначено такі проблеми, як недостатня технічна база, нерівний доступ до ресурсів, обмежена цифрова компетентність вчителів та брак методичного забезпечення. Перспективи розвитку включають створення індивідуальних електронних картографічних інструментів, використання хмарних технологій та віртуальної реальності, а також підвищення цифрової грамотності вчителів. Зроблено висновок, що цифрові картографічні технології у спеціалізованій географічній освіті є ключовим фактором модернізації, забезпечують інтеграцію теорії та практики та сприяють формуванню компетенцій, необхідних в інформаційному суспільстві.
ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАТИВНИХ НАВИЧОК У ПРОЄКТНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ ДИТИНИ СТАРШОГО ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
У статті здійснено комплексний аналіз проблеми формування комунікативних навичок у процесі проєктної діяльності дітей старшого дошкільного віку. Дослідження базується на положеннях Закону України «Про освіту», Закону України «Про дошкільну освіту» та Базового компонента дошкільної освіти (2021), які визначають розвиток мовленнєвої та комунікативної компетентності дитини як ключовий чинник її соціалізації та готовності до шкільного навчання. Встановлено, що сучасна система дошкільної освіти потребує оновлення форм і методів роботи з дітьми, спрямованих на розвиток уміння взаємодіяти, домовлятися, проявляти ініціативу та емпатію. Акцент зроблено на потенціалі проєктної діяльності як інтегративної педагогічної технології, що забезпечує практичне формування комунікативних умінь через співпрацю, спільне планування, обговорення та колективне вирішення творчих завдань. У роботі визначено педагогічні умови, критерії та показники ефективного розвитку комунікативної готовності дітей у межах освітнього середовища закладу дошкільної освіти. Окреслено структурні компоненти комунікативної компетентності – когнітивний, емоційний і поведінковий – та охарактеризовано рівні їх сформованості. У дослідженні використано комплекс методів: аналіз, синтез, педагогічне спостереження, бесіду, анкетування, а також педагогічний експеримент із констатувальним, формувальним і контрольним етапами. Результати емпіричного дослідження засвідчили позитивну динаміку розвитку комунікативних навичок дітей за умов системного застосування проєктних методів: підвищився рівень готовності до співпраці, комунікації, прояву емоційної чуйності та здатності до саморегуляції. Наукова новизна роботи полягає у визначенні й експериментальній перевірці комплексу педагогічних умов, що інтегрують розвиток комунікативної компетентності з проєктною діяльністю. Практичне значення одержаних результатів полягає в можливості їх використання у діяльності педагогів і методистів для вдосконалення змісту дошкільної освіти на засадах партнерства, співтворчості та гуманізації педагогічного процесу.
ДОЦІЛЬНІСТЬ ВИВЧЕННЯ ПАРЦЕЛЬОВАЛЬНИХ КОНСТРУКЦІЙ НА УРОКАХ МОВИ
Немає сумніву, що активний розвиток мовлення та інтелекту старшокласників, формування їхнього творчого мислення, мовного чуття, естетичного смаку, усвідомленої мовної поведінки й умінь самовдосконалення у сфері мовлення не будуть успішними без оволодіння всім різноманіттям виражальних засобів сучасної української або іноземної літературних мов, зокрема синтаксичними ресурсами, які виходять за межі речення. Розв’язанню цієї проблеми заважає практична відсутність методичного підґрунтя – недостатньо розроблені прийоми, способи та методи формування в учнів образного, емоційно забарвленого письма, розвитку красномовства та навичок редагування текстів із застосуванням текстових одиниць. Це зумовлює необхідність удосконалення системи вивчення текстоутворювальних категорій і закономірностей побудови тексту, яка мала б охоплювати методику опрацювання одиниць експресивного синтаксису, зокрема парцельовану конструкцію. У дослідженні подано опис структурних і семантичних особливостей парцельованої конструкції з метою розроблення ефективної методики навчання цієї одиниці тексту на уроках мови. Обов’язковим параметром парцельованої конструкції є її двокомпонентна будова: базова частина та підпорядкований їй парцелят. Виділено основні типи смислових відношень між базовою частиною та парцелятом: додаткова інформація – уточнення, гіпотеза – висновок, причина – наслідок, протиставлення – перелічення. Проведено аналіз шкільних програм з української та англійської мов (профільного і стандартного рівнів) щодо обсягу матеріалу з текстової проблематики, запропонованого для учнів 10–11 класів. Обґрунтовано доцільність вивчення на уроках мови універсального мовленнєвого явища – парцельованої конструкції.
УНІВЕРСАЛЬНИЙ ДИЗАЙН ДЛЯ НАВЧАННЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПРОЄКТУВАННЯ ІНКЛЮЗИВНОГО УРОКУ ФІЗИКИ
У статті розкрито потенціал Універсального дизайну для навчання (УДН) як ефективного підходу до проєктування інклюзивного уроку фізики. Показано, що в умовах реформування української освіти та розбудови інклюзивного середовища особливої актуальності набуває проблема забезпечення рівного доступу всіх учнів до якісного природничо-наукового навчання. УДН пропонує системний підхід, який дозволяє врахувати різноманіття освітніх потреб і стилів навчання, забезпечити варіативність шляхів сприймання, осмислення та демонстрації знань. У дослідженні проаналізовано типові бар’єри, з якими зустрічаються вчителі фізики під час організації навчального процесу в інклюзивних класах: відсутність методичних рекомендацій щодо адаптації змісту навчання, недостатня готовність педагогів до індивідуалізації завдань, обмежене використання цифрових інструментів для підтримки учнів з особливими освітніми потребами. Здійснено аналітичний огляд сучасних наукових джерел і практичних досліджень, що підтверджують ефективність принципів УДН – множинності способів представлення інформації, множинності засобів залучення та множинності способів дії та вираження – у контексті викладання STEM-дисциплін. На основі теоретичного аналізу й узагальнення педагогічного досвіду представлено структурну модель інклюзивного уроку фізики, що охоплює макрорівень (загальнодидактичні цілі, компетентнісний потенціал, організаційні форми), мікрорівень (методи, прийоми, дидактичні засоби, цифрові ресурси) та інтегрований рівень (психолого-педагогічні стратегії підтримки). Окреслено способи підтримки учнів у навчанні: навчання без помилок, скафолдинг, навчання наперед, взаємонавчання. У роботі запропоновано спосіб проєктування уроку, який базується на трансформації традиційного підходу до такого, що враховує принципи УДН та забезпечує доступність і залучення всіх учнів до освітнього процесу. Результати дослідження мають практичну значущість для вчителів фізики, методистів, педагогів інклюзивної освіти та розробників освітніх програм.
ДІАГНОСТУВАННЯ РІВНІВ СФОРМОВАНОСТІ КОМПОНЕНТІВ МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті наведено результати діагностування рівнів сформованості компонентів міжкультурної компетентності бакалаврів англійської філології. Визначено рівні сформованості міжкультурної компетентності: репродуктивний (фрагментарність і безсистемність мовних і культурних знань із предмета), реконструктивний (наявність позитивно-суб’єктивної позиції), усвідомлено-ситуативний (достатня обізнаність із культурними особливостями інших народів) і творчий (висока обізнаність із власною та іноземною культурами). Серед основних компонентів міжкультурної компетентності виокремлено мотиваційно-цільовий (мотивація здобувачів та їхня готовність до співпраці з представниками інших культур), когнітивний (оволодіння соціальними, культурними знаннями та навичками міжкультурної взаємодії), діяльнісний (закріплення в поведінці індивіда актів діяльності та вчинків) та культурологічний (знання особливостей різних типів культур). Проведено констатувальний етап педагогічного експерименту, що передбачав виокремлення кількісних та якісних показників результатів сформованості мотиваційно-цільового (опитування через заповнювання анкет); когнітивного (тестування з опертям на лексико-фразеологічний матеріал); діяльнісного (виконання творчої роботи) і культурологічного (використання методики «незавершених речень») компонентів. Результати діагностування засвідчили, що різниця рівня сформованості міжкультурної компетентності у двох групах здобувачів (контрольній та експериментальній) суттєво не відрізняється і коливається в межах від 0,2% до 5,6%. Виявлено, що превалюючий рівень розвитку усіх компонентів міжкультурної компетентності – реконструктивний, оскільки більшість здобувачів освіти незацікавлені в отриманні знань про особливості культури інших народів і систему їхніх цінностей, виявили невміння вести діалог, вирішувати конфлікти з іноземцями та аналізувати власну діяльність. Результати констатувального етапу експерименту дали підстави стверджувати, що вдосконалення знань, умінь і навичок здобувачів, а також подолання труднощів під час діалогу культур потребує розроблення методики розвитку міжкультурної компетентності.
ВПРОВАДЖЕННЯ ТЕХНОЛОГІЙ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ В ОСВІТУ
Статтю присвячено впровадженню технологій змішаного навчання в освітній процес закладів середньої освіти. Схарактеризовано основні підходи до застосування обраного виду навчання, його вплив на якість освітніх результатів, а також переваги й виклики, пов'язані з використанням цього формату під час навчального процесу. Проаналізовано різні аспекти впровадження технологій змішаного навчання в систему середньої освіти з урахуванням сучасних вимог і тенденцій. Досліджено можливості використання технологій змішаного навчання, визначено їх основні види, які доцільно застосовувати в навчальному процесі. Метою дослідження є обґрунтування доцільності впровадження змішаного навчання в шкільну практику, аналіз його впливу на якість освітнього процесу, визначення переваг, викликів та умов ефективного застосування даної технології. У статті висвітлено шляхи ефективного поєднання традиційних та цифрових форм навчання, що сприяють підвищенню рівня навчальної мотивації, самостійності та формуванню навичок критичного мислення у здобувачів освіти. Акцентовано увагу на необхідності науково-методичного супроводу педагогів для успішного переходу до змішаного формату навчання. Окреслено основні переваги змішаного навчання, серед яких гнучкість, індивідуалізація освітнього процесу, можливість врахування навчальних потреб учнів. Наукова новизна роботи полягає у комплексному розкритті технологічних, методичних та організаційних аспектів впровадження змішаного навчання, що дає змогу підвищити ефективність освітнього процесу, а також у формулюванні практичних рекомендацій щодо забезпечення педагогів необхідними інструментами та методиками для якісної реалізації змішаного навчання в закладах середньої освіти. На відміну від існуючих публікацій, у статті запропоновано системний підхід до організації змішаного навчання, що враховує сучасні освітні виклики та потреби всіх учасників навчального процесу.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ РЕАЛІЗАЦІЇ ПРОЦЕСУ ФОРМУВАННЯ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ З КОМП’ЮТЕРНОЇ ІНЖЕНЕРІЇ У МАЙБУТНІХ ВЧИТЕЛІВ ТЕХНОЛОГІЙ
У статті представлено комплекс педагогічних умов, які є вирішальними для ефективної реалізації формування компетентностей у майбутніх учителів технологій із комп'ютерної інженерії. Доведено, що ефективність освітнього процесу забезпечується дотриманням семи ключових умов, до яких належать: інтеграція теоретичної та практичної підготовки; створення навчального середовища, орієнтованого на професійну діяльність; застосування компетентнісного та діяльнісного підходів у навчанні; інтеграція інноваційних освітніх технологій; професійно орієнтована педагогічна практика; розвиток рефлексивної культури майбутніх учителів; науково-методичний супровід і тьюторська підтримка. Серед них головна полягає в інтеграції теоретичної та практичної підготовки, що забезпечує органічне поєднання інженерно-технічних знань (програмування, мікроконтролери) із педагогічною діяльністю через виконання проєктів. Це доповнюється створенням навчального середовища, орієнтованого на професійну діяльність, яке включає сучасні лабораторії та віртуальні платформи (Arduino, Tinkercad), що моделюють реальні завдання. Методологічною основою виступає застосування компетентнісного та діяльнісного підходів, що фокусує навчання на розв'язанні професійно значущих проблем і створенні власних інженерно-педагогічних продуктів. Акцентується увага на інтеграції інноваційних освітніх технологій, зокрема STEM/STEAM, хмарних, змішаних та ігрових підходів прикладне спрямування яких забезпечується через професійно орієнтовану педагогічну практику, де здобувачі апробують свої ІТ-компетентності в умовах реальних закладів освіти. Невід’ємними елементами є розвиток рефлексивної культури – здатності до самоаналізу та самовдосконалення, а також науково-методичний супровід і тьюторська підтримка, що забезпечує індивідуалізацію, консультування та системну організацію навчального процесу. Таким чином, стаття доводить, що повне й системне виконання зазначених педагогічних умов є фундаментом для формування цілісної професійної зрілості, креативності та готовності майбутнього вчителя технологій ефективно діяти в умовах сучасної цифрової освіти та постійних технологічних змін.
МОДЕЛЬ МЕТОДИЧНОЇ СИСТЕМИ ПРОФІЛІЗОВАНОЇ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ У ВИСОКОТЕХНОЛОГІЧНИХ ГАЛУЗЯХ ПРОМИСЛОВОСТІ
Мета статті – теоретично обґрунтувати та представити цілісну модель методичної системи профілізованої професійної підготовки майбутніх фахівців для високотехнологічних галузей промисловості, яка узгоджує результати навчання з Національною рамкою кваліфікацій, стандартами освіти та потребами ринку праці в умовах цифрової трансформації. Методологічну основу становлять компетентнісний, діяльнісний і системний підходи, ідеї проєктного та проблемно орієнтованого навчання, принципи універсального дизайну навчання, профілізації як цілеспрямованого поглиблення спеціалізації при збереженні фундаментального ядра. Використано методи теоретичного аналізу та моделювання освітніх систем, порівняльно‑структурний аналіз навчальних планів, експертне опитування представників індустрії, пілотну апробацію окремих елементів (мікрокваліфікації, проєктні модулі, дуальної освіти). Результатом є багатокомпонентна модель із шести блоків: цільового (професійний профіль, результати навчання, матриця компетентностей/європейська класифікація знань і вмінь), змістового (ядро дисциплін і профільні модулі; міждисциплінарні інтегратори (цифрові двійники, технології штучного інтелекту, кібербезпека), операційно‑технологічного (проєктне та проблемно орієнтоване навчання, цикли замислення‑проєктуван ня‑впровадження‑експлуатації, симуляції, хакатони, мікрокваліфікації, дуальна освіта), оцінювально‑рефлексивного (аутентичне оцінювання, електронне портфоліо, показники результативності, зокрема до продуктивності), забезпечувального (кадрове, лабораторне, цифрове середовище, партнерства), управлінсько‑нормативного (внутрішня система забезпечення якості, відповідність рамкам кваліфікацій і стандартам, академічна доброчесність). Новизна полягає у поєднанні профільних треків і стеку мікрокваліфікацій із наскрізними цифровими інтеграторами та кар’єрною навігацією, що скорочують час до продуктивності випускника та підвищують релевантність підготовки до завдань високотехнологічної галузі. Практична значущість полягає у можливості використання моделі для перепроєктування освітніх програм, оновлення робочих програм, побудови індивідуальних освітніх траєкторій і договірної дуальної взаємодії з підприємствами високотехнологічних кластерів.
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ ІНКЛЮЗИВНОГО ВИКЛАДАННЯ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ: ПРИНЦИПИ, СТРУКТУРА ТА МЕТОДИЧНІ ОРІЄНТИРИ
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню та практичній реалізації моделі інклюзивного викладання англійської мови у вищій школі. Розкрито сутність ключових принципів інклюзії – індивідуалізації, гуманізації, доступності навчальних матеріалів та активного залучення студентів – і доведено їхню взаємодію в забезпеченні рівного доступу до освітнього процесу. Запропоновано структурну модель інклюзивного навчання, що охоплює ціннісний, когнітивний, методичний і технологічний компоненти, а також методичні орієнтири для практичної реалізації принципів інклюзії у процесі вивчення англійської мови. У статті окреслено наукову новизну дослідження, яка полягає у створенні комплексної системи інклюзивного навчання, що інтегрує теоретичні засади, структурні елементи та практичні методики, спрямовані на розвиток мовних, комунікативних і міжкультурних компетентностей студентів. Практична значущість розробленої моделі полягає у можливості адаптації навчального процесу до потреб студентів із різними освітніми можливостями, забезпеченні доступу до цифрових ресурсів, використанні універсального дизайну навчання та активних методів взаємодії. Модель сприяє підвищенню ефективності освітнього процесу, формуванню інклюзивної культури у закладах вищої освіти та розвитку професійної й соціальної компетентності майбутніх фахівців. Результати дослідження можуть бути використані викладачами англійської мови, методистами й науковцями для впровадження інклюзивних підходів у навчанні у контексті європейських освітніх стандартів.
ОСОБЛИВОСТІ ВИКЛАДАННЯ ПРАКТИЧНОГО КУРСУ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ ЗДОБУВАЧАМ БАКАЛАВРАТУ ПЕРШОГО РОКУ НАВЧАННЯ
Стаття пропонує детальний аналіз особливостей організації та методики викладання практичного курсу англійської мови для першокурсників бакалаврату, які готуються до професії вчителя чи викладача англійської мови. У контексті трансформаційних змін, що активно відбуваються в Україні, зокрема в системі вищої освіти, підготовка майбутніх фахівців із викладання іноземної мови також зазнає значних трансформацій. Освітні реформи ставлять на порядок денний необхідність перегляду підходів до організації навчання, оновлення педагогічних методик, ревізії змісту дисциплін, а також удосконалення системи оцінювання результатів навчальної діяльності студентів. У матеріалі окреслено цілі та ключові завдання практичного курсу англійської мови для першокурсників. Особлива увага приділяється важливості оновлення змісту курсу відповідно до сучасних вимог, які визначають якісну підготовку майбутніх фахівців. Йдеться про впровадження прогресивних методів викладання, спрямованих на розвиток професійної іншомовної компетентності у студентів педагогічних спеціальностей. Детально описано структуру курсу, а також розглянуто ключові аспекти навчальної програми. Основна увага приділяється ретельному добору автентичних літературних текстів для тематичних модулів, а також розробці спеціалізованих навчальних завдань, які сприяють розвитку мовленнєвих умінь та критичного мислення студентів. У статті детально розглядаються особливості впровадження техніки Shadowing в її різноманітних варіаціях, спрямованих на підвищення навичок сприйняття й формування мовленнєвої компетентності. Зокрема, аналізуються такі підходи, як удосконалення слухового сприйняття (Shadowing for listening), розвиток усного мовлення (Shadowing for speaking), вибіркове повторення окремих частин тексту (Selective Shadowing) і поєднання повторення з читанням тексту (Text-presented Shadowing). Окремий акцент зроблено на важливості автентичних матеріалів, які формують природне мовленнєве середовище й відіграють ключову роль у сучасній освітній практиці. Оновлений курс зосереджується на активному застосуванні автентичних художніх і публіцистичних текстів, кіноматеріалів та аудіокниг. Такий інтеграційний підхід не лише пробуджує інтерес у студентів, але й значно покращує якість їхньої професійної підготовки. У матеріалі розглядаються як традиційні, так і інноваційні способи викладання практичного курсу англійської мови.
ВИВЧЕННЯ СТОМАТОЛОГІЧНОЇ ТЕРМІНОЛЕКСИКИ В КУРСІ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ (НА МАТЕРІАЛІ ТЕМИ «ЗУБИ І РОТОВА ПОРОЖНИНА: ПРОФІЛАКТИКА ЗАХВОРЮВАНЬ ТА ЛІКУВАННЯ»)
У статті розглянуто актуальні питання методики викладання української мови як іноземної у вищих медичних закладах освіти України на прикладі теми «Зуби і ротова порожнина: профілактика захворювань та лікування». Зазначено, що ефективне формування професійної мовної компетентності іноземних студентів є невіддільним складником їхньої фахової підготовки. Визначено, що знання стоматологічної термінолексики забезпечує можливість здійснювати комунікацію у фаховому середовищі, впевнено взаємодіяти з пацієнтами. Метою статті є розроблення методики формування українськомовної професійної компетентності іноземних студентів медичних університетів через систему вправ, спрямованих на поетапне засвоєння стоматологічних термінів. В основу розробки покладено принципи предметно-мовного інтегрованого навчання та вимоги Стандарту державної мови «Українська мова як іноземна. Рівні загального володіння А1–С2». Розроблено систему вправ, спрямованих на формування термінологічної, граматичної та комунікативної компетентностей. Особливу увагу приділено завданням, що моделюють реальні ситуації професійного спілкування «лікар – пацієнт». Після апробації методики на заняттях зі студентами 4 курсу Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського зафіксовано зростання рівня засвоєння професійної лексики, підвищення мовної впевненості та комунікативної активності студентів. Результати дослідження підтвердили ефективність предметно-мовного інтегрованого підходу у формуванні професійної мовної компетентності іноземних студентів. Запропонована система вправ може бути використана у викладанні української мови як іноземної в медичних університетах, а також для створення навчально-методичних матеріалів і електронних ресурсів, спрямованих на опанування стоматологічної термінолексики.
CLIL-ПРОЄКТИ У ПІДГОТОВЦІ ФАХІВЦІВ СПЕЦІАЛЬНОСТІ «ГЕОДЕЗІЯ ТА ЗЕМЛЕУСТРІЙ»
Стаття висвітлює інтеграцію підходу CLIL (Content and Language Integrated Learning) у професійну підготовку здобувачів спеціальності «Геодезія та землеустрій» в умовах цифровізації та глобалізації освіти. CLIL розглядається як міждисциплінарна стратегія, що поєднує фаховий зміст, англомовну комунікацію та використання цифрових технологій у форматі проєктного і змішаного навчання. Метою дослідження є розроблення CLIL-моделі навчання, що поєднує методологію 4С (Content, Communication, Cognition, Culture) з принципом «потрійної грамотності» (мовної, цифрової, просторової) та впроваджує візуально-наративні практики у геодезичну освіту. Методологічну основу становлять аналітичний огляд сучасних досліджень CLIL/EMI та цифрової компетентності (DigComp, DigCompEdu), узагальнення європейського досвіду і синтез практик використання геоінформаційних систем (QGIS, ArcGIS, Sentinel Hub, StoryMaps, Google Earth Engine). У статті описано низку навчальних форматів (Geo-visual Report, 3D Landscape Mapping, Virtual Field Trip, Data Storytelling, GeoPoster, GeoPodcast), які формують у студентів професійну англомовну компетентність, аналітичне та візуальне мислення, навички міжкультурної взаємодії та академічної мобільності. Наукова новизна полягає в адаптації європейських підходів CLIL до українського технічного контексту, що сприяє інтеграції змістовного, мовного та технологічного компонентів у єдину освітню систему. Практична цінність визначається можливістю упровадження моделі у навчальні плани технічних університетів для підвищення якості підготовки фахівців і розвитку міжнародної привабливості геодезичної освіти України.
НАУКОВІ ПІДХОДИ І ПРИНЦИПИ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНЬОГО ВИКЛАДАЧА МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА ДО ТВОРЧО-ВИКОНАВСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті здійснено аналіз наукових праць з проблеми дослідження. Зазначено, що творчо-виконавська підготовка є складним системно-інтеграційним утворенням, визначає якісно новий рівень професійної підготовки майбутнього викладача музичного мистецтва, передбачає розвиток професійних якостей, музично-творчих здібностей, художньо-ціннісного ставлення до мистецтва, явищ педагогічної реальності, формування авторської спроможності, здатності до самовираження і самореалізації у майбутній професії. Підкреслено, що творчо-виконавська підготовка охоплює фахові дисципліни (музично-інструментальні, вокально-хорові, теоретико-методичні, практичні), передбачає тісні зв’язки із загальноосвітніми дисциплінами, ґрунтується на логічно пов’язаних наукових підходах і принципах, що визначають її методологічно-концептуальні основи та організаційно-методичний супровід. Виокремлено основні наукові підходи – компетентнісний, особистісно орієнтований, інтеграційно-діяльнісний, синергетичний. Названі підходи є перспективними у творчо-виконавській підготовці майбутніх фахівців, оскільки спрямовуються на впровадження різноманітних форм художньо-діалогічного та міжособистісного спілкування, партнерських стосунків між викладачем і студентом, розвиток професійно значущих особистісних якостей, зокрема, емпатії, рефлексії, здатності до авторства. Узагальнено, що творчо-виконавська підготовка передбачає забезпечення гуманістичного спрямування навчальної діяльності, залучення майбутніх викладачів музичного мистецтва у вищі форми сумісності й взаємодії, озброєння інноваційними технологіями навчання і виховання, формування готовності до творчо-комунікативної діяльності в учнівському середовищі.
МЕТОДИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ВИВЧЕННЯ ОСНОВ КВАНТОВОЇ СТАТИСТИКИ КУРСУ ТЕОРЕТИЧНОЇ ФІЗИКИ
У статті висвітлено методичні особливості викладання основ квантової статистики курсу теоретичної фізики педагогічного університету, що має важливе значення у фундаментальній професійній підготовці майбутніх учителів фізики. З урахуванням сучасних освітніх реалій та дистанційного формату навчання акцентовано увагу на необхідності реалізації у викладанні курсу таких методичних підходів, які б забезпечувати системну активну пізнавальну діяльність студентів, набуття фахової компетентності, сприяли їх особистісному та професійному зростанню. На основі аналізу сучасних вітчизняних навчально-методичних джерел з курсу теоретичної фізики запропоновано авторський підхід до викладання основних положень квантової статистики відповідно принципам фундаментальності та професійної спрямованості; логічної структурованості, змістовної компактності і математичної лаконічності навчального матеріалу. У стислому варіанті в якісній формі висвітлено основні питання квантової статистики, що традиційно викликають труднощі у студентів, зокрема: особливості застосування статистичного методу Гіббса до квантових систем, розподіли Фермі-Дірака та Бозе-Ейнштейна, критерій виродження газу, термодинамічні потенціали та рівняння стану квантового газу, ідеальні бозе- та фермі-гази за низьких температур, вироджений електронний газ у металі. Акцентовано увагу на головних аспектах опанування студентами квантових теорій теплоємності газів, твердих тіл та рівноважного електромагнітного випромінювання як важливих етапів у розвитку фізичної науки початку ХХ століття, що призвели до зародження і становлення нової квантово-польової картини світу. Ефективність пропонованого авторського підходу у викладанні відповідної теми курсу теоретичної фізики підтверджується рівнем пізнавальної активності та результатами підсумкового контролю здобувачів вищої освіти протягом останніх років.
ПЕДАГОГІЧНИЙ ТАКТ: МОВЛЕННЄВІ МОДЕЛІ У СПІЛКУВАННІ З ДІТЬМИ ПІД ЧАС ІГРОВОЇ ВЗАЄМОДІЇ
Стаття присвячена обґрунтуванню критичної важливості педагогічного такту та застосуванню цілеспрямованих мовленнєвих моделей як ключового інструменту ефективної та гуманної взаємодії з дітьми дошкільного та молодшого шкільного віку, зокрема в умовах ігрової та інтегрованої навчальної діяльності. Подано визначення педагогічному такту. Наголошено, що педагогічний такт є необхідною умовою професійного спілкування та вмінням дотримуватись принципу міри у спілкуванні з усіма учасниками освітнього процесу. Конкретизовано, що саме в умовах гри, яка є провідною діяльністю для дошкільнят і важливою платформою для соціалізації молодших школярів, нетактовне слово може знизити мотивацію та негативно позначитися на самооцінці дитини. Актуальність дослідження підкреслюється фокусом на ефективних техніках комунікації з дітьми. Введено авторське визначення поняттю «мовленнєва модель», що розуміється як структурований шаблон вербальної комунікації, що допомагає педагогу підтримувати позитивну атмосферу та конструктивно коригувати поведінку. Увага статті зосереджена на двох ключових моделях, що є альтернативою звинуваченням та критиці: «Я-повідомлення» та «Сендвіч. Представлено практичні приклади застосування обох моделей у різних видах діяльності під час ігрової взаємодії. Зроблено висновок, що систематичне та цілеспрямоване використання мовленнєвих моделей «Я-повідомлення» та «Сендвіч» на основі принципів педагогічного такту запобігає формуванню відчуття провини та образи у дітей, створює атмосферу психологічної безпеки, підвищує комунікативну компетентність педагога та перетворює взаємодію на потужний інструмент формування гармонійної особистості.
ФОРМУВАННЯ ЕЛЕМЕНТАРНИХ МАТЕМАТИЧНИХ УЯВЛЕНЬ У СТАРШИХ ДОШКІЛЬНИКІВ З ВИКОРИСТАННЯМ МЕТОДІВ ТА ПРИЙОМІВ LEGO-ТЕХНОЛОГІЇ
Стаття присвячена проблемі формування елементарних математичних уявлень у дітей старшого дошкільного віку як одній з ключових складових дошкільної освіти. У ній акцентовано увагу на вікових особливостях розвитку дитини, що визначають доцільність цілеспрямованого формування таких понять, як кількість, форма, величина, розміщення у просторі, послідовність. Зазначено, що саме в старшому дошкільному віці закладається основа для подальшого успішного опанування математики в початковій школі. У цьому контексті обґрунтовано доцільність використання LEGO-технології як ефективного засобу поєднання гри, навчання та дослідницької діяльності. Особливу увагу приділено дидактичному потенціалу наборів LEGO DUPLO, які, завдяки своїм конструктивним властивостям, відкривають широкі можливості для опанування математичного змісту через практичну дію, маніпуляцію об’єктами, моделювання ситуацій. У статті розглянуто конкретні прийоми організації занять із використанням LEGO-конструктора, що сприяють розвитку логічного мислення, навичок порівняння, класифікації, серіації та просторового орієнтування. Підкреслено роль вихователя у створенні розвивального предметно-ігрового середовища та формуванні позитивної мотивації до навчання. Додатково узагальнено науково-методичні підходи до інтеграції LEGO у зміст дошкільної освіти з опорою на STEAM-логіку: конструювання розглядається як інструмент поєднання ігрової, пізнавальної та дослідницької діяльності, що забезпечує перехід від маніпуляцій з реальними об’єктами до формування абстрактних уявлень. Акцент зроблено на безпечності, варіативності та наочності LEGO DUPLO, які підтримують розвиток лічби, порівняння, класифікації, серіації, просторових відношень і первинного вимірювання. Окреслено роль вихователя як фасилітатора командної взаємодії дітей, що сприяє формуванню комунікації, уміння домовлятися та аргументувати рішення. Практична цінність статті полягає у поданні системи методів та прийомів (ігровий, проблемно-пошуковий, моделювання, інтерактивні й візуальні), згрупованих у таблиці для швидкого добору під освітній фокус заняття.
ОСОБЛИВОСТІ ПІДГОТОВКИ ФАХІВЦІВ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ
У процесі дослідження автори розкрили особливості професійної підготовки майбутніх вихователів закладів дошкільної освіти в контексті змішаного навчання, що є прямою реакцією на глобальну цифрову трансформацію та інтенсивне урізноманітнення типів освітніх закладів (від традиційних до альтернативних та дистанційних форматів). Обґрунтовано необхідність перегляду змісту і методів підготовки фахівців, чия роль еволюціонує від простого транслятора знань до фасилітатора, коуча, тьютора індивідуальної освітньої траєкторії дитини. Зазначено, що якісна підготовка має фокусуватися на розвитку стратегічної компетентності майбутнього вихователя: здатності проєктувати індивідуальні освітні траєкторії для дітей, ефективно організовувати взаємодію з батьками через цифрові канали та підтримувати емоційно-психологічний комфорт дитини в умовах змінного середовища навчання. Актуальність дослідження полягає в необхідності подолання розриву між традиційними методиками підготовки і вимогами компетентнісного підходу базового компонента дошкільної освіти в умовах цифровізації та у потребі формування у майбутніх вихователів цифрової компетентності, необхідної для успішного функціонування в умовах невизначеності професійного середовища. Для досягнення поставленої мети був використаний системний, комплексний та теоретичний підходи, що дозволили проаналізувати науково-педагогічний дискурс, типологізувати моделі змішаного навчання (ротаційна, гнучка, збагаченого віртуального навчання) та провести емпіричне опитування серед здобувачів вищої освіти. У результаті дослідження встановлено, що ефективне впровадження змішаного навчання залежить від високого рівня готовності викладачів (70%) та достатності технічного забезпечення (58,5%). Виокремлено необхідність інтеграції у зміст підготовки проєктно-орієнтованого навчання як ключової стратегії формування креативності, командної роботи, навичок вирішення нетипових педагогічних завдань. Автори дійшли до висновку, що змішане навчання є оптимальним педагогічним рішенням, що забезпечує не лише засвоєння фундаментальних знань, але й розвиток стресостійкості і саморегуляції, що є важливим для майбутнього фахівця.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ЩОДО РОЗВИТКУ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ ЗДОБУВАЧІВ ПОЧАТКОВОЇ ОСВІТИ
У статті розглядається актуальна проблема розвитку емоційного інтелекту здобувачів початкової освіти в умовах сучасного освітнього середовища. Підкреслюється, що формування емоційної компетентності є важливим складником особистісного розвитку молодших школярів і визначальним чинником їхнього психологічного благополуччя, адаптації до освітнього процесу й ефективної соціалізації. Мета дослідження полягає в аналізі та узагальненні сучасних підходів щодо розвитку емоційного інтелекту учнів 1–4 класів. Методологічною основою дослідження є поєднання теоретичних і емпіричних методів науково-педагогічних досліджень. Так, на теоретичному рівні здійснено аналіз вітчизняних і зарубіжних наукових джерел із проблеми емоційного інтелекту, що дало змогу систематизувати наукові підходи до його структури, функцій і педагогічних шляхів розвитку в молодшому шкільному віці. На емпіричному рівні виявлено особливості проявів емоційного інтелекту здобувачів початкової освіти та визначено ефективні форми і методи його розвитку у практиці початкової школи. Особливу увагу приділено використанню технологій емоційно безпечного освітнього середовища, зокрема впровадженню рефлексивних вправ, ігор емоційного спрямування, методів емпатійного слухання і технік на різних етапах навчального дня здобувачів початкової освіти. Підкреслено, що розвиток емоційного інтелекту сприяє формуванню навичок саморегуляції, усвідомлення власних емоцій, розуміння почуттів інших, розвитку комунікативних здібностей і позитивного ставлення до навчання. Результати дослідження свідчать, що цілеспрямована робота педагога, орієнтована на розвиток емоційного інтелекту дітей, позитивно впливає на психологічний клімат у класі, підвищує рівень мотивації учнів, знижує рівень конфліктності та сприяє формуванню гармонійної особистості молодшого школяра. Зроблено висновок, що системне впровадження педагогічних стратегій емоційного розвитку є необхідною умовою якісної початкової освіти та запорукою емоційного благополуччя здобувачів освіти.
СУЧАСНІ МОДЕЛІ ПРОФІЛАКТИКИ ДОМАШНЬОГО НАСИЛЬСТВА У СОЦІАЛЬНО ВРАЗЛИВИХ СІМ’ЯХ З ДІТЬМИ
Проблема домашнього насильства залишається надзвичайно актуальною в Україні, особливо серед соціально вразливих сімей з дітьми. Ця стаття присвячена гендерному насильству (ГН) та його проявам у маргіналізованих громадах, зокрема ромських. У ній досліджується складний взаємозв’язок між традиційними патріархальними нормами, системною дискримінацією та соціально-економічними труднощами, що підвищують вразливість ромських жінок і дітей до різних форм насильства. Вплив повномасштабної війни Росії проти України посилив ці виклики, поглибивши бідність, ізоляцію та ускладнивши доступ до основних послуг. У дослідженні наголошується на низькому рівні обізнаності ромських громад щодо ГН, культурних та мовних бар'єрів, з якими стикаються соціальні служби, а також на нагальній потребі в культурно-чутливих навчальних матеріалах та комплексних стратегіях профілактики. У статті висловлюється підтримка залучення громад, механізмів раннього виявлення та формування в українському суспільстві ставлення нульової толерантності до насильства.
ТРАВМА-ІНФОРМОВАНА ТА ІНКЛЮЗИВНА ОСВІТА В УМОВАХ ВІЙНИ ЯК МОДЕЛЬ ПРЕВЕНТИВНОЇ ПІДТРИМКИ ВИКЛАДАЧІВ І ЗДОБУВАЧІВ ПРОФЕСІЙНОЇ ОСВІТИ
У статті обґрунтовано інтегровану модель превентивної підтримки в закладах професійної (професійно-технічної) освіти, що поєднує травма-інформований та інклюзивний підходи в умовах повномасштабної війни. Показано, що хронічний стрес, втрати, переміщення та нерівність доступу до ресурсів зумовлюють потребу у рамкових рішеннях, які забезпечують безпеку, передбачуваність і доступність навчання для всіх учасників освітнього процесу, включно з особами з особливими освітніми потребами. Мета дослідження – теоретично описати та структуровано подати багаторівневу модель, узгоджену з принципами універсального дизайну в освіті та сучасними уявленнями про психосоціальну підтримку. Теоретично виокремлено три взаємодоповнювальні рівні профілактики: універсальний (політики/протоколи безпеки, універсальний дизайн освіти в курсах, психоедукація, мікропрактики саморегуляції); цільовий (короткострокові групові програми з елементами когнітивно-поведінкової терапії і майндфулнес, наставництво, адаптації навантаження); індивідуальний (персональні плани підтримки з конфіденційним входом, чіткими цілями, маршрутизацією до внутрішніх і зовнішніх сервісів, прості кризові протоколи). Окреслено управлінську архітектуру впровадження (координатор з інклюзії та психосоціальної підтримки, міжфункціональна група підтримки, стандарти освітнього дизайну, комунікаційний гайд «Де отримати підтримку») та контур моніторингу (валідовані індикатори добробуту/ залученості/клімату, процесні й результативні показники з аналізом моніторингу та оцінюванням). Запропонована модель знижує тригерність освітніх ситуацій і потребу в численних індивідуальних винятках, водночас підвищує суб’єктивну безпеку, залученість і навчальні результати, сприяє утриманню кадрів та безперервності підготовки фахівців у закладах професійної (професійно-технічної) освіти. Окреслено перспективи емпіричної перевірки ефективності у змішаному дизайні та можливості масштабування з урахуванням безпекового та ресурсного контекстів різних регіонів України.
ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ СЛОВЕСНО–ЛОГІЧНОГО МИСЛЕННЯ У ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ ІЗ ЗАТРИМКОЮ ПСИХІЧНОГО РОЗВИТКУ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АСПЕКТ
У статті обґрунтовано важливість розвитку словесно логічного мислення у дітей дошкільного віку, наголошено на актуальності вивчення цього процесу у дітей дошкільного віку з затримкою психічного розвитку. Проведено аналіз спеціальної літератури з теми дослідження. Зазначено, що сьогодні словесно-логічне мислення виділяється як один з основних видів мислення, що характеризується використанням понять, логічних конструкцій, що існують, функціонують на базі мови і мовних засобів. Проаналізовані етапи цього процесу, охарактеризовано типи затримки психічного розвитку. Наголошено, що розвиток словесно – логічного мислення у дітей проходить мінімум два етапи. На першому етапі дитина засвоює значення слів, що належать до предметів і дії, навчається користуватися ними при вирішенні завдань, а вже на другому етапі нею пізнається система понять, що позначають відносини, і осягаються правила логіки міркувань. Окреслені погляди науковців на особливості розвитку мислення дітей з затримкою психічного розвитку. Виокремлено основні характеристики, а саме: дітям із затримкою психічного розвитку характерно неповноцінність процесів аналізу, узагальнення, абстрагування, недостатня гнучкість мислення. Діти з затримкою психічного розвитку слабо володіють узагальнюючими термінами, відчувають великі труднощі при виділенні загальних ознак в групі предметів, в абстрагуванні істотних ознак від несуттєвих, в перемиканні з однієї ознаки класифікації на інший. Підбиті підсумки викладеного матеріалу та окреслена перспектива подальшого дослідження, яку вбачаємо в удосконаленні методик розвитку словесно-логічного мислення з урахуванням негативного впливу воєнного стану в Україні.
РОЛЬ ЕМПАТІЇ ТА РЕФЛЕКСІЇ В КОМУНІКАТИВНІЙ ВЗАЄМОДІЇ МАЙБУТНЬОГО УЧИТЕЛЯ З УЧНЯМИ У КОМАНДНИХ ФОРМАХ ЕКОЛОГІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті проаналізовано значення емпатії та рефлексії як ключових особистісно-професійних характеристик майбутнього вчителя у контексті реалізації командних форм екологічної діяльності. Показано, що ефективна комунікативна взаємодія з учнями неможлива без розвитку емоційної чутливості, здатності до співпереживання, а також уміння аналізувати власні дії та коригувати освітні стратегії. Розглянуто наукові підходи до розвитку емпатії як умови формування довірливого середовища та підтримки партнерських взаємин між учасниками освітнього процесу. Здійснено огляд теоретичних положень щодо рефлексії як механізму професійного самопізнання й самовдосконалення учителя. Окрему увагу приділено командним формам екологічної діяльності, які потребують високого рівня комунікативної взаємодії та злагодженості дій. Визначено умови, що сприяють ефективній взаємодії: формування відкритого емоційного середовища, чіткий розподіл ролей у команді, використання рефлексивних методів оцінювання групової роботи, підтримка індивідуального внеску кожного учасника. Це передбачає системне впровадження елементів емоційного навчання у процес професійної підготовки майбутніх учителів, використання симуляційних вправ, інтерактивних методів і проєктної діяльності, орієнтованих на формування готовності до командної взаємодії. Ефективна реалізація командної екологічної діяльності потребує не лише методичних навичок, а й глибокого усвідомлення соціальної ролі вчителя у формуванні відповідального громадянина. Емпатія та рефлексія у цьому контексті є ключовими складовими нової взаємодії, що відповідає викликам сучасної Нової української школи. Особливе значення в цьому процесі має створення сприятливого освітнього середовища, для розвитку міжособистісної довіри, взаємоповаги та відповідальності за спільний результат. Успішне формування таких якостей у майбутніх учителів дозволяє підвищити ефективність командної взаємодії у складних навчальних ситуаціях, пов’язаних з екологічною проблематикою, та стимулює розвиток в учнів критичного мислення, екологічного стилю життя й соціальної активності.
ЦИФРОВА ТРАНСФОРМАЦІЯ ВИЩОЇ ОСВІТИ: ІСТОРИКО-АНАЛІТИЧНИЙ ОГЛЯД
У статті здійснено історико-аналітичний огляд процесу цифрової трансформації вищої освіти в контексті глобальних викликів, зумовлених розвитком інформаційного суспільства, пандемією COVID-19 та технологічними інноваціями. Окреслено ключові етапи цифровізації освітньої сфери, зокрема перехід від фрагментарного впровадження інформаційних технологій до створення комплексних цифрових екосистем. Проаналізовано трансформацію освітньої парадигми, зміну ролі викладача й здобувача освіти, а також вплив цифрових технологій на організацію навчального процесу. Особливу увагу приділено стратегічним міжнародним ініціативам, серед яких – Дорожня карта з цифровізації ООН, План дій у сфері цифрової освіти ЄС та програма «Цифрове десятиліття: 2030». У статті охарактеризовано ключові принципи цих документів, включно з інклюзивністю, етикою, доступністю, формуванням цифрових прав і компетентностей. Виокремлено основні тенденції, бар’єри та перспективи цифрової трансформації вищої освіти в українському та міжнародному контекстах. Запропонована чотириступенева періодизація цифровізації дозволяє простежити еволюцію управлінських, педагогічних та технологічних підходів до модернізації освіти. Обґрунтовано необхідність інтеграції новітніх технологій (Big Data, AI, блокчейн, VR/AR) у структуру освітніх закладів для забезпечення гнучкого, персоналізованого та ефективного навчання. Зроблено висновок про те, що цифрова трансформація є не лише технічним процесом, а системним соціокультурним явищем, що вимагає переосмислення місії університету в цифрову епоху.
ФОРМУВАННЯ МОТИВАЦІЇ ДО ЗАНЯТЬ СПОРТОМ У ПРОЦЕСІ ПЕДАГОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ ПОРАНЕНИХ ВІЙСЬКОВИХ
У статті розглядаються питання мотивації, а також деякі питання психологічної підготовки під час занять спортом у процесі педагогічної реабілітації поранених військових. Мотивація до занять спортом є важливим чинником, що визначає взаємозв’язок особистості з реабілітаційною діяльністю та впливає на досягнення позитивних результатів у процесі відновлення. Для розширення кількості військовослужбовців, які залучаються до занять спортом, необхідно побудувати певну систему мотивації до занять фізичними вправами. Мета статті – теоретично обґрунтувати та визначити педагогічні умови формування мотивації до занять спортом у процесі педагогічної реабілітації поранених військовослужбовців, а також виявити чинники, що сприяють активізації внутрішньої мотивації до фізичної активності як засобу фізичного, психологічного та соціального відновлення. Для досягнення мети дослідження було використано комплекс взаємопов’язаних теоретичних і емпіричних методів, що забезпечили всебічне вивчення процесу формування мотивації до занять спортом у поранених військовослужбовців у контексті педагогічної реабілітації. Аналіз сучасних наукових джерел дозволяє визначити основні мотиваційні фактори, що впливають на поранених військовослужбовців у процесі занять спортом, а також психологічні механізми формування і підтримання цієї мотивації в умовах педагогічної реабілітації. В процесі дослідження було доведено необхідність системного підходу до розробки педагогічних програм, що враховують індивідуальні особливості, потреби та потенціал кожного військовослужбовця. Обґрунтовано, що систематична психологічна підтримка та педагогічні умови, що передбачають індивідуалізацію тренувального процесу, поступове досягнення результатів, соціальну взаємодію та регулярний зворотний зв’язок, дозволяють сформувати внутрішню мотивацію, підвищити концентрацію уваги, стресостійкість, самоконтроль і ефективність відновлювальних заходів. Інтеграція психорегулюючих методик, таких як релаксаційні вправи, дихальні техніки та відновлювальний масаж, у тренувальний процес забезпечує оптимізацію психофізіологічного стану учасників реабілітації, сприяє збереженню працездатності та підтримує мотивацію до систематичних занять фізичною активністю. У перспективі подальших досліджень доцільно зосередити увагу на розробці педагогічних технологій, що сприяють активізації внутрішніх мотивів та формуванню позитивного ставлення до спортивної діяльності як складової процесу відновлення.
ІСТОРИЧНИЙ АНАЛІЗ ІННОВАЦІЙНИХ ІДЕЙ УКРАЇНСЬКИХ ПЕДАГОГІВ ЩОДО НЕОБХІДНОСТІ ЗМІН ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В ШКОЛАХ УКРАЇНИ НА ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ
У статті здійснено історичний аналіз інноваційних ідей українських педагогів щодо необхідності змін освітнього процесу в школах України на початку ХХ століття, Проаналізовано ідеї однієї з найвідоміших вчених-педагогів вказаного періоду – Софії Русової – щодо розбудови національної системи освіти України на початку її незалежності, розвиту системи освіти, становлення трудової (діяльнісної) школи та виховання підростаючих поколінь. Встановлено, що розбудова нової української школи у 1917 р. передбачала необхідність відповідати соціально-економічним і політичним завданням, відбивати в системі виховання нові суспільні цінності й відносини, а для цього потрібно було вирішити проблему розвитку педагогічної науки і втілення в життя її досягнень. Українські педагоги відкрито визнавали ідеї експериментальної педагогіки, що активно поширювалась на території Європи та впливала на розвиток системи освіти в Україні. Проте це не було сліпе копіювання її ідей, вплив прогресивної педагогічної течії був опосередкований, полягав у зіставленні різних точок зору, підходів, наукових шкіл, що сприяло створенню своєї особливої наукової бази педагогіки. У вказаний період пріоритетними були три головні тенденції в розвитку системи освіти: національний розвиток (національна), становлення трудового аспекту освіти (діяльнісна), виховна. Головними завданнями Софія Русова вважала: – виховання учнів як патріотів своєї держави; – всебічний розвиток особистості дитини. Ідеї вченої щодо розбудови української школи передбачали: – створення національної школи, у якій здійснюватиметься свідомий розвиток кожної дитини, як бажаного майбутнього громадянина своєї країни, свого народу; – наукове та всебічне обґрунтування питання про зв’язок навчання з фізичною працею; – розробку концепції національного виховання. Розбудову української школи Софія Русова вбачала, передусім, у демократизації та гуманізації національної школи, вихованню учнів як патріотів своєї держави, всебічному розвитку особистості дитини, що є актуальним і для сучасного реформування системи освіти України.
РЕФЛЕКСІЯ У ВЕКТОРІ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ВИХОВАТЕЛІВ ДО ПАРТНЕРСЬКОЇ ВЗАЄМОДІЇ З БАТЬКАМИ ДІТЕЙ РАННЬОГО ВІКУ
У статті подано обґрунтування актуальності розвитку рефлексії в майбутніх вихователів закладів дошкільної освіти. Підкреслено, що рефлексія стає ключовим механізмом побудови суб’єкт-суб’єктної взаємодії, що базується на довірі, взаємоповазі та спільній відповідальності за виховання дитини раннього віку. Розкрито характерні особливості рефлексії у процесі взаємодії педагога з батьками дітей раннього віку. Відповідно до поставленої мети проведено дослідження дефініції поняття «рефлексія» у контексті педагогічної діяльності, визначених сучасними вітчизняними науковцями. Уточнено її сутність, види та функції. Окреслено шляхи розвитку в майбутніх вихователів рефлексії у процесі професійної підготовки в закладах вищої освіти. Зауважено, що організація рефлексивного простору у закладі вищої освіти потребує добору таких форм і методичних інструментів, які активізують процес самопізнання, самоспостереження, оцінювання ефективності власної комунікації з батьками вихованців. Підтверджено, що в процесі розвитку рефлексії студентів ефективним є застосування індивідуальних форм розвитку рефлексії (рефлексивний щоденник педагогічної взаємодії, самоаналіз ситуацій, написання рефлексивних есе, «професійна карта рефлексії»); групових форм рефлексивної діяльності (тренінги, рефлексивне коло, педагогічні кейси, дискусійні клуби); інтерактивні та цифрові форми рефлексії (Padlet, Mentimeter, відеорефлексія, Е-портфоліо вихователя). Серед методичних інструментів розвитку рефлексії у майбутніх вихователів найбільш дієвими виявилися: метод «дзеркала», «емоційний барометр партнерства», «щоденник педагогічних відкриттів», «коло довіри». З’ясовано, що рефлексивна діяльність дозволяє студентам усвідомлювати власні професійні цінності, розвивати комунікативну гнучкість, відповідальність і здатність до діалогу, що є основою гуманістичної моделі взаємодії «вихователь – дитина – родина». Перспективи подальшої наукової роботи вбачаються в розробці системи тренінгів для розвитку рефлексії фахівців дошкільної освіти.
ЗАКОН ЗБЕРЕЖЕННЯ МАСИ ЯК ОСНОВА МОДЕЛЮВАННЯ МИСЛЕННЯ КУХАРЯ З ВИРІШЕННЯ ПРОБЛЕМНИХ СИТУАЦІЙ
У статті розкрито можливість використання закону збереження маси як методологічної основи моделювання мислення кухаря у процесі вирішення проблемних виробничих ситуацій. У науково-технічному аспекті цей закон виражається через матеріальний баланс, що забезпечує відповідність між кількістю вхідних і вихідних компонентів у технологічному процесі. У педагогічному контексті зазначений принцип трансформується у засіб організації мислення фахівця. Запропоновано дві моделі мисленнєвої діяльності кухаря: у звичайних і в екстремальних умовах праці. Перша модель відтворює логіку матеріального балансу під час приготування страв, де мислення спрямоване на визначення ресурсів, прогнозування втрат, розрахунок виходу та перевірку відповідності результату очікуванням. Друга, інваріантна модель, призначена для екстремальних умов і передбачає послідовність: визначення ресурсів, фіксацію браку, пошук трансформацій, пошук замін, перерозподіл і перевірку результату. Вона відображає універсальну логіку закону збереження маси, що забезпечує стабільність і гнучкість професійного мислення навіть за дефіциту ресурсів, зміни мети чи невизначеності умов діяльності. У статті наведено приклад вирішення проблемної виробничої ситуації, у якій закон збереження маси використано як основу для моделювання мислення кухаря. Варіативна мисленева модель демонструє специфіку прийняття рішень у ситуації, коли кількість споживачів раптово зростає, а запасів їжі не вистачає. На його основі розроблено алгоритм вирішення проблемної ситуації, який відображає логіку мислення в критичних умовах ‒ від усвідомлення браку до досягнення рівноваги між можливостями та потребами. Запропонований підхід показує, як абстрактний природничо-науковий закон може бути педагогічно інтерпретований і використаний як ефективний інструмент розвитку професійного мислення, адаптивності та стійкості кухаря у професійній діяльності в екстремальних умовах.
СТРУКТУРНІ КОМПОНЕНТИ КУЛЬТУРНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ-ФІЛОЛОГІВ
У статті розглянуто проблему формування культурної компетентності майбутніх учителів-філологів як невід’ємного складника їхньої професійної підготовки у закладах вищої освіти. Зазначено, що процес фахового становлення майбутнього педагога реалізується через усі компоненти освітнього процесу – навчальну, науково-дослідницьку, практичну та виховну діяльність. Особливу увагу приділено культурній компетентності, яка на основі міжпредметної та міжмистецької взаємодії поєднує теоретичні знання, практичні вміння та ціннісні орієнтації у сфері мовно-літературної освіти. Визначено, що сучасний учитель-філолог має не лише передавати знання з мов і літератур, а й формувати в школярів цілісний світогляд, сприяти розвитку їхнього естетичного смаку, поваги до культурних традицій свого народу й толерантного ставлення до культурної різноманітності світу. Окреслено сутність культурної компетентності майбутнього вчителя-філолога як інтегрованої професійно-особистісної здатності, спрямованої на оволодіння системою культурологічних знань, розвиток навичок міжкультурної комунікації, здатності до аналізу й інтерпретації культурних явищ, а також на виховання поваги до національної та світової культурної спадщини. На основі конструктивно-критичного аналізу наукових джерел уточнено структурні компоненти культурної компетентності майбутніх учителів-філологів. До них віднесено такі, як-от: змістово-когнітивний, що передбачає набуття культурологічних знань і розуміння етнокультурних традицій; мотиваційно-ціннісний, який відображає сформованість ціннісних орієнтацій, інтересів і мотивів культурного саморозвитку; практично-діяльнісний, пов’язаний із умінням застосовувати культурні знання у педагогічній практиці, організовувати міжпредметну взаємодію та культурно-освітні проєкти; рефлексивно-світоглядний, що забезпечує критичний аналіз культурних і мовно-літературних явищ, розвиток емпатії, толерантності та гуманізму. Зроблено висновок, що культурна компетентність є ключовою передумовою професійного становлення майбутнього вчителя-філолога, оскільки саме через її формування забезпечується інтеграція знань про мову, літературу й культуру, розвиток творчого потенціалу й формування духовно збагаченої, культурно орієнтованої особистості педагога. У системі підготовки майбутніх учителів-філологів у ЗВО доцільним є цілісний підхід до розвитку культурної компетентності, який поєднує змістово-когнітивний, мотиваційно-ціннісний, практично-діяльнісний і рефлексивно-світоглядний компоненти, сприяючи ефективній реалізації педагогічної діяльності в умовах сучасного культурно-освітнього простору.
ВИКОРИСТАННЯ АВТЕНТИЧНИХ МАТЕРІАЛІВ ПІД ЧАС НАВЧАННЯ ЧИТАННЮ НА ЗАНЯТТЯХ З ІНОЗЕМНОЇ МОВИ ЗА ПРОФЕСІЙНИМ СПРЯМУВАННЯМ
У статті розглядається проблема використання автентичних матеріалів у процесі навчання читанню іноземною мовою студентів немовних спеціальностей, зокрема майбутніх ветеринарних лікарів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підготовки висококваліфікованих фахівців, здатних ефективно працювати в умовах глобалізованого освітнього й професійного простору. Використання автентичних джерел – газетних і журнальних статей, наукових публікацій, репортажів міжнародних організацій – дозволяє студентам зануритися у реальне мовне середовище, що сприяє розвитку не лише лінгвістичної, але й соціолінгвістичної, дискурсивної та стратегічної компетенцій. Метою статті є аналіз ефективності залучення автентичних матеріалів у навчальний процес, визначення їхніх переваг і труднощів, а також розробка методичних рекомендацій для викладачів. У роботі використано поєднання теоретичних і емпіричних методів: здійснено аналіз науково-методичної літератури та практичне впровадження завдань під час занять зі студентами факультету ветеринарної медицини Державного біотехнологічного університету (м. Харків). Запропонована система навчальної роботи структурована за трьома етапами: завдання перед читанням, завдання під час читання та завдання після читання. Для кожного етапу описано низку ефективних прийомів (актуалізація попередніх знань, прогнозування змісту, пошук специфічної інформації, аналіз тексту, дискусія, творчі завдання тощо). Окрему увагу приділено професійно орієнтованому змісту матеріалів: від аналізу автентичних статей про інфекційні захворювання тварин і епізоотичний нагляд до вивчення екологічних звітів щодо впливу домашніх і диких тварин на біорізноманіття. На прикладі практичного заняття, побудованого на статті з видання El País, продемонстровано успішність застосування описаних методичних стратегій. Результати дослідження підтверджують, що автентичні матеріали підвищують мотивацію студентів, розширюють словниковий запас, формують критичне мислення й забезпечують інтеграцію мовних знань у професійну діяльність. Водночас відзначено певні труднощі, пов’язані з рівнем складності текстів, культурними відмінностями та потребою у ретельному відборі матеріалів. Перспективними напрямами подальших досліджень визначено пошук оптимальних стратегій адаптації автентичних джерел для студентів різних рівнів володіння мовою, створення інноваційних завдань із використанням цифрових технологій та штучного інтелекту, а також вивчення впливу культурно-специфічних матеріалів на формування міжкультурної комунікативної компетенції.
ОБҐРУНТУВАННЯ СИСТЕМИ ФОРМУВАННЯ ЕСТЕТИЧНОЇ СВІДОМОСТІ МАЙБУТНІХ ДИЗАЙНЕРІВ У ПРОЦЕСІ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ
У статті теоретично обґрунтовано систему формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів у процесі професійної підготовки. Підкреслено, що актуальність дослідження зумовлена необхідністю гуманізації дизайнерської освіти в умовах технологізації сучасного освітнього процесу, коли увага часто зосереджується на технічних аспектах підготовки, що звужує гуманітарний і естетичний зміст навчання. Визначено, що у наукових працях формування естетичної свідомості розглядається переважно фрагментарно – у контексті естетичного виховання, художнього мислення або розвитку культури сприйняття, тоді як системний підхід до цього процесу у професійній підготовці дизайнерів залишається недостатньо розробленим. Метою статті є теоретичне обґрунтування системи формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів у процесі професійної підготовки. У результаті дослідження уточнено зміст поняття «система формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів» як впорядкованої цілісності взаємопов’язаних структурних і функційних компонентів, спрямованих на досягнення педагогічної мети у професійній підготовці. Розкрито структуру системи, що включає ціле-результативний, суб’єкт-суб’єктний, середовищний, змістовий і технологічний компоненти, між якими існують тісні взаємозв’язки, що забезпечують ефективне її функціонування. Визначено основні функції системи формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів у процесі професійної підготовки: аксіологічна, особистісно-розвивальна, соціокультурно-адаптивна, коригувальна, інтегруюча. Кожна з означених основних функцій конкретизується у межах відповідних структурних компонентів системи формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів у процесі професійної підготовки. Наукова новизна дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні педагогічної системи формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів як цілісної, взаємозумовленої структури, що інтегрує естетичні, аксіологічні та професійно-освітні засади підготовки фахівців. Теоретичне обґрунтування створює підґрунтя для подальшого педагогічного моделювання та розроблення структурно-функційної моделі формування естетичної свідомості майбутніх дизайнерів у процесі професійної підготовки.
ПЕДАГОГІЧНА РАМКА DEVOPS У КОНТЕКСТІ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТИ
У статті розглянуто концептуальну трансформацію DevOps ‒ від технічної методології управління життєвим циклом програмного забезпечення до педагогічної рамки, здатної структурувати сучасний освітній процес у контексті цифрової трансформації освіти. Показано, що розвиток DevOps, започаткований у 2009 році як підхід до інтеграції розробки та експлуатації програмних систем, поступово вийшов за межі інженерного середовища, сформувавши нову культуру співпраці, автоматизації, прозорості та безперервного вдосконалення. У педагогічному контексті DevOps трактується як системно-концептуальна модель, що інтегрує принципи інтеграції, колаборації, автоматизації, рефлексії та безперервності в архітектуру професійної підготовки фахівців у галузі інформаційних технологій. Такий підхід забезпечує поєднання теоретичної, практичної та дослідницької діяльності студентів у єдиній системі постійного вдосконалення знань і навичок. Мета дослідження полягає у визначенні педагогічної природи DevOps, обґрунтуванні його як педагогічної рамки та з’ясуванні співвідношення понять «методологія» і «рамка» в освітньому дискурсі. Для досягнення поставленої мети застосовано теоретико-методологічний аналіз, системний і порівняльний методи, інтерпретаційний підхід до перенесення технічних принципів DevOps у педагогічну площину, а також елементи моделювання освітніх процесів. Результати дослідження доводять, що DevOps не обмежується функціями методології навчання, а формує нову освітню парадигму, орієнтовану на гнучкість, інтегрованість, рефлексивність і безперервне вдосконалення. Запропоновано системну ієрархію, у межах якої DevOps визначається як багаторівнева педагогічна система: від парадигми й рамки до методології, методики та засобів навчання, що забезпечують реалізацію концепції в освітній практиці. Наукова новизна дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні DevOps як педагогічної рамки, яка поєднує культурні, технологічні й дидактичні аспекти та забезпечує перехід від традиційної моделі передачі знань до моделі інтерактивної освітньої взаємодії, у межах якої студенти, викладачі та цифрове середовище утворюють спільну екосистему безперервного професійного розвитку.
ПРАКТИЧНИЙ АСПЕКТ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ ДО РЕАЛІЗАЦІЇ STEM-ПІДХОДУ НА УРОКАХ ІНТЕГРОВАНОГО КУРСУ «Я ДОСЛІДЖУЮ СВІТ»
У статті розглянуто проблему практичної підготовки майбутніх учителів початкової школи до реалізації STEM-підходу на уроках інтегрованого курсу «Я досліджую світ». Обґрунтовано актуальність упровадження такої ініціативи, оскільки, по-перше, природнича освітня галузь є провідною, яка забезпечує формування наукового мислення здобувачів початкової освіти, а по-друге, спостерігається недостатня практична підготовка майбутніх учителів початкової школи до реалізації STEM-підходу через брак досвіду, навчальних ресурсів тощо. Висвітлюється необхідність осмисленого поєднання теорії та практики в навчанні здобувачів вищої освіти. В роботі представлено бачення авторів щодо методики такої підготовки, а саме ознайомлення здобувачів вищої освіти з ключовими принципамиSTEM-освіти: міжпредметна інтеграція, діяльнісний та дослідницький підходи, проєктна діяльність, використання цифрових технологій. Кожен блок супроводжується науковим обґрунтуванням і прикладами конкретних практичних вправ, розроблених і впроваджених авторами, які сприяють формуванню вмайбутніх учителів початкової школи методичних умінь щодо організації навчально-пізнавальної діяльності учнів на засадах STEM-підходу. Стаття має практико орієнтований акцент, що може бути корисним для використання в освітніх програмах педагогічних університетів.
ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ ВИБОРУ СИСТЕМ УПРАВЛІННЯ БАЗАМИ ДАНИХ У НАВЧАННІ СТУДЕНТІВ ТЕХНІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті наголошено на важливості навчальної дисципліни «Бази даних» як ключового елементу у формуванні професійних компетентностей студентів технічних спеціальностей. Підкреслено практичне значення даної дисципліни для підготовки майбутніх фахівців у галузі інформаційних технологій, зокрема в аспектах проєктування, адміністрування та аналітичного використання даних. Метою дослідження визначено обґрунтування критеріїв вибору систем управління базами даних (СУБД) для використання в освітньому процесі технічних університетів. У роботі проаналізовано найпопулярніші сучасні СУБД, серед яких MySQL, PostgreSQL, Oracle, Microsoft SQL Server, MongoDB та інші, та відзначено необхідність врахування викладачами відповідності обраної системи освітнім цілям, профілю спеціальності, доступності навчально-методичних ресурсів, технічних можливостей та тенденцій розвитку ІТ-ринку. Окремо розглянуто виконання студентських проєктів, у структурі яких передбачено створення та використання баз даних, як ефективного інструменту закріплення практичних навичок. Проаналізовано базові теми та поняття, що є спільними для всіх типів СУБД, незалежно від конкретної платформи, вивчення саме яких формує розуміння принципів роботи баз даних, відмінностей між реляційними та нереляційними моделями, а також переваг і недоліків кожного підходу. Зазначено, що правильний вибір СУБД має суттєвий вплив на якість освітнього процесу та кінцеві результати навчання. У ході дослідження визначено тенденцію до переважного використання MySQL для вивчення реляційних систем та MongoDB для ознайомлення з принципами NoSQL-технологій. Це підтверджує їх ефективність як навчальних платформ і відповідає сучасним вимогам ринку праці. Крім того, у роботі підкреслено важливість інтеграції практикоорієнтованого навчання з проєктною діяльністю студентів, що дозволяє не лише теоретично вивчати принципи побудови баз даних, а й застосовувати їх у реальних моделях інформаційних систем при написанні курсових та дипломних проєктів. У роботі запропоновано підхід до вибору систем управління базами даних для освітнього процесу, який ґрунтується на поєднанні дидактичних, технологічних та ринкових критеріїв. Новизна полягає у визначенні системи критеріїв, що дозволяє викладачам технічних спеціальностей приймати обґрунтовані рішення щодо вибору СУБД для освітних цілей. Зроблено висновок, що комбіноване використання реляційних і NoSQL-технологій сприяє глибшому розумінню архітектур баз даних і підвищує практичну готовність студентів до роботи в сучасних ІТ-проєктах.
ВПЛИВ ТРЕНУВАНЬ НА РОЗВИТОК СИЛОВОЇ ВИТРИВАЛОСТІ ДЛЯ ПІДВИЩЕННЯ СПОРТИВНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ ПАУЕРЛІФТЕРІВ У БАГАТОПОВТОРНИХ ЗМАГАЛЬНИХ ФОРМАТАХ
Спортивна майстерність у пауерліфтингу традиційно асоціюється виключно з розвитком максимальної сили від одноповторного максимуму, що відображено у класичних методиках підготовки. Проте, зростання популярності багатоповторних змагальних форматів вимагає від атлетів високого рівня силової витривалості, що створює методологічну прогалину у тренувальному процесі. Метою дослідження стало теоретичне обґрунтування та експериментальна перевірка ефективності спеціалізованої методики тренувань на розвиток силової витривалості для підвищення спортивної майстерності кваліфікованих пауерліфтерів у багатоповторних форматах. Використано комплекс теоретичних та емпіричних методів, включаючи аналіз літератури, педагогічний експеримент та математичну статистику (t-критерій Стьюдента). Оцінка проводилася за ключовим показником – максимальною кількістю повторень у жимі лежачи з вагою 60% від одноповторного максимуму. На початку дослідження статистично достовірних відмінностей між групами не виявлено (p>0,05). За підсумками експерименту, експериментальна група продемонструвала статистично достовірний приріст показника силової витривалості (p<0,01), що склав (з 13,6 до 17,9 повторень), тоді як приріст у контрольній групі був статистично недостовірним (5,2%). Критично важливо, що інтеграція тренінгу на розвиток силової витривалості не призвела до регресу максимальної сили: приріст 1ПМ був співставним в обох групах (ЕГ – 3,7%; КГ – 4,0%). Спеціалізована методика тренувань на розвиток силової витривалості є високоефективним засобом підвищення спортивної майстерності пауерліфтерів у багатоповторних форматах. Її впровадження забезпечує подвійну адаптацію: значне підвищення силової витривалості при збереженні динаміки зростання максимальної сили. Отримані результати обґрунтовують необхідність перегляду традиційних тренувальних програм і підтверджують гібридну ефективність періодизації.
ОСНОВНІ ЗАКОНОМІРНОСТІ ПОЛІКУЛЬТУРНОГО ВИХОВАННЯ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ
У статті здійснено теоретичний аналіз науково-педагогічних джерел, спрямований на виявлення та обґрунтування основних закономірностей полікультурного виховання майбутніх учителів початкових класів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю осмислення закономірностей виховного процесу в контексті сучасних трансформацій українського суспільства, вимог Нової української школи та потреб полікультурного освітнього простору. На переконання автора, особливого значення набувають закономірності, що відображають вплив культурного середовища на становлення ціннісних орієнтацій особистості, визначають полікультурну взаємодію як невід’ємну складову освітнього процесу та підкреслюють важливість поєднання виховання і самовиховання в умовах культурного самовизначення. У результаті проведеного теоретичного аналізу виявлено такі закономірності: закономірність узгодженості виховного змісту освітнього процесу полікультурному освітньо-виховному середовищу закладу вищої педагогічної освіти, що передбачає відображення в освітньому процесі національних ідеалів, гуманістичних і демократичних цінностей; при цьому педагог постає носієм культури, духовності й національної самосвідомості, формуючи у майбутніх учителів здатність поєднувати приналежність до власної культури з відкритістю до інших культурних традицій; закономірність активного залучення здобувачів освіти у міжкультурний діалог підтверджує, що результативність полікультурного виховання значною мірою залежить від рівня особистісної активності та включеності здобувачів освіти, які виступають не лише об’єктами педагогічного впливу, а й повноправними суб’єктами освітньої взаємодії; закономірність практико-теоретичної взаємозалежності між аудиторною підготовкою, позааудиторною діяльністю та педагогічною практикою засвідчує, що ефективність полікультурного виховання не обмежується лише навчальною роботою в аудиторії, а потребує доповнення реальними виховними ситуаціями, у яких здобувачі освіти мають можливість застосовувати знання, моральні цінності та комунікативні навички в контексті міжкультурної взаємодії; закономірність поступового формування та розвитку особистості ґрунтується на усвідомленні того, що становлення педагога як особистості є тривалим, поетапним процесом, який потребує системного педагогічного впливу, врахування вікових, професійних і психолого-педагогічних особливостей майбутніх учителів; закономірність усвідомлення та гармонійного поєднання національних і загальнолюдських цінностей у майбутніх учителів спирається на ідею, що виховання національно свідомої особистості не суперечить формуванню відкритості, толерантності та гуманістичного світогляду, а, навпаки, сприяє становленню педагога, здатного до ефективної міжкультурної комунікації в умовах глобалізованого світу. Упровадження в освітню практику окреслених закономірностей забезпечить системність, цілісність і результативність процесу полікультурного виховання майбутніх учителів початкових класів.