Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Філологічні науки
У пропонованій статті здійснено комплексне лінгвістичне й комунікативно-прагматичне дослідження механізмів впливу медіа на процес формування, поширення та кодифікації мовних інновацій у сучасному суспільстві. Проаналізовано поняття медіадискурсу як особливого типу комунікативного простору. Теоретичну основу розвідки становлять положення медіалінгвістики, соціолінгвістики, критичного дискурс-аналізу та теорій масової комунікації, зокрема концепції адаптації до нововведень, акумуляції, моделювання, соціальних очікувань і фреймування, що уможливлює розглядати медіа не як пасивний канал трансляції інформації, а як активного агента мовної зміни, здатного впливати на нормативний статус новотворів. У межах дослідження систематизовано підходи до класифікації неологізмів. Виокремлено власне неологізми, новоутворення, трансформації та семантичні неологізми. Схарактеризовано продуктивні словотвірні моделі української мови, а також проаналізовано внутрішньомовні й екстралінгвальні чинники, що стимулюють появу нових лексичних одиниць у періоди інтенсивних соціальних трансформацій. У роботі детально розглянуто фреймінг як один із ключових інструментів медійного впливу. Здійснено порівняльний аналіз українського та закордонного медійного простору щодо формування мовної норми та закріплення інновацій, який засвідчує універсальність медійних механізмів нормування мовних практик. Водночас дослідження підкреслює, що медійний вплив не є одноманітним і залежить від селективності сприйняття, вікових характеристик авдиторії, типу медіа, тематичної спрямованості видання та рівня суспільного резонансу. Зроблено висновок про визначальну роль медіа в прискоренні мовних змін, формуванні мовної норми та закріпленні інновацій у повсякденному вжитку, що має як теоретичне значення для розвитку медіалінгвістики й неології, так і практичну цінність для журналістської практики, мовної політики й укладання сучасних словників. На основі проведеного дослідження сформульовано перспективи подальших розвідок.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОТИВ ПОКИНУТОСТІ ТА МОРАЛЬНОЇ ТРАВМИ В АНТИМІЛІТАРНОМУ ДИСКУРСІ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ ХХ СТОЛІТТЯ
Статтю присвячено аналізу мотиву покинутості та феномену моральної травми як ключових смислотворчих категорій антимілітарного дискурсу української літератури ХХ століття. Об’єктом аналізу обрано художній доробок західноукраїнських авторів першої третини століття, творчість яких формувалася в умовах Першої світової війни та тривалої колоніальної залежності українського суспільства. У такій перспективі війна постає не як героїзований історичний епізод, а як глибока екзистенційна криза, що спричиняє руйнування моральних, духовних і соціальних засад людського буття. У дослідженні доведено, що мотив покинутості в антимілітарній прозі набуває багатовекторного характеру. Він охоплює не лише фізичну втрату дому й рідного життєвого простору, а й розпад родинних та соціальних зв’язків, а також загострене відчуття екзистенційної самотності людини в умовах воєнного насильства. Особливий акцент зроблено на образі «маленької людини» – солдата, селянина, жінки, представників цивільного населення, які опиняються заручниками воєнного абсурду та імперських інтересів і поступово втрачають як зовнішні, так і внутрішні опори. Моральну травму осмислено як прямий наслідок примусового залучення особистості до війни, участі в актах насильства або ж безпорадного споглядання знищення людського життя. На матеріалі творів Марка Черемшини, Ольги Кобилянської та Осипа Турянського простежено, як художній текст фіксує граничні стани людського існування, моральну дезорієнтацію та водночас спроби збереження людяності в умовах радикальної дегуманізації. Обґрунтовано, що мотиви покинутості та моральної травми виконують в антимілітарному дискурсі не лише образно-виражальну, а й концептуальну функцію, формуючи чітко артикульований гуманістичний протест проти війни як антигуманного явища. Українська антимілітарна проза ХХ століття постає як важлива форма духовного спротиву насильству та художній спосіб осмислення національної й загальнолюдської трагедії.
МАРКЕРИ КОГНІТИВНИХ ПРОЦЕСІВ В АКАДЕМІЧНИХ ТЕКСТАХ
Стаття присвячена аналізу мовних маркерів вербалізації когнітивних процесів в академічних текстах та теоретичному обґрунтуванню поняття когнітивної прозорості академічного тексту як самостійної аналітичної категорії сучасного мовознавства. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі академічного письма як інструменту не лише трансляції знання, а й організації мисленнєвої діяльності адресата. За цих умов особливої ваги набуває проблема доступності наукового міркування, оскільки навіть логічно коректний текст може залишатися складним для інтерпретації через недостатню експлікацію когнітивних операцій автора. Порушена у статті проблема породжена фрагментарністю наявних підходів до опису мовних засобів, що репрезентують мисленнєві процеси в академічному дискурсі, а також у відсутності інтегративної категорії, здатної описати видимість і відтворюваність ходу авторського мислення. Метою роботи є виявлення й систематизація мовних маркерів, які вербалізують базові когнітивні процеси (концептуалізацію, категоризацію, інференцію, планування, метакогнітивний контроль), а також обґрунтування когнітивної прозорості як характеристики, що відображає ступінь відкритості інтелектуальної траєкторії тексту для читача. У результаті дослідження встановлено, що логічні конектори, інтенційні маркери, засоби структурно-ієрархічної організації та метатекстові конструкції формують цілісну систему вербалізації когнітивних процесів і забезпечують реконструйованість авторського міркування. Наукова новизна статті полягає в трактуванні когнітивної прозорості не як похідної від когерентності чи логічності, а як категорії, зорієнтованої на опис процесу мислення, що розширює можливості аналізу академічного тексту та створює підґрунтя для розроблення критеріїв оцінювання якості наукового письма з урахуванням когнітивного чинника. Категорія когнітивної прозорості може бути застосована як у лінгвістичних студіях, так і в освітній практиці для розвитку компетентностей аналітичного, структурованого й рефлексивного наукового викладу.
СУТНІСНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ ІНТЕРФЕРЕНЦІЇ У ВИВЧЕННІ НІМЕЦЬКОЇ: РОЛЬ АНГЛІЙСЬКОЇ ЯК ОПОРНОЇ МОВИ
Стаття присвячена дослідженню ролі англійської мови як опорної при вивченні німецької мови та впливу міжмовної інтерференції на процес навчання. Актуальність дослідження зумовлена зростаючою необхідністю оптимізації методів викладання іноземних мов у контексті глобалізації, що вимагає ефективного використання міжмовних паралелей для покращення результатів навчання. Особливу увагу приділено лексичним, граматичним і фонетичним паралелям між двома мовами, які можуть полегшити засвоєння матеріалу, але водночас спричиняють помилки через різні мовні системи. Основною проблемою є негативний вплив інтерференції, зокрема через відмінності в граматичних структурах (відмінкова система, використання артиклів, наявність фальшивих друзів перекладачів). Метою дослідження є вивчення способів використання англійської мови як мовної опори у процесі вивчення німецької, а також визначення механізмів і типів інтерференції, що виникають у процесі навчання. Стаття також розглядає застосування методів контрастивного аналізу для мінімізації негативних ефектів інтерференції на прикладі вивчення граматичної теми «Präpositionen – Prepositions – Прийменники» (представлено її табличне унаочнення). Результати дослідження показують, що правильне використання контрастивного аналізу та усвідомлення лексичних і граматичних паралелей дозволяють підвищити ефективність навчання німецької мови. В статті також наголошується на важливості врахування рівня володіння студентами англійської мови як опорної, що допомогає уникнути помилок, пов'язаних з міжмовною інтерференцією у процесі вивчення німецької мови. Стаття вносить новизну в порівняння методів викладання іноземних мов, акцентуючи увагу на важливості міжмовної взаємодії і розвитку багатомовної компетентності через використання мовної опори. Вона також розширює розуміння інтерференції як явища, зокрема в контексті взаємодії між англійською та німецькою мовами.
ФУНКЦІОНАЛЬНА ОДИНИЦЯ ЛЕКСИКО-ФРАЗЕОЛОГІЧНОГО МІНІМУМУ ПРАВНИКІВ
Практично всі відомі форми навчання іноземних мов у державних закладах освіти характеризуються нестачею навчального часу, отже, неможливістю в рамках таких форм навчити всього словникового складу мови що вивчається. Вирішення проблеми обмеження словникового запасу передбачає формування відповідного підходу до його відбору. У статті розглядаються основні аспекти поняття функціональної одиниці лексико-фразеологічного мінімуму, її структура і типологія. З точки зору загальної лінгвістики одиницею лексичної системи мови є слово. Слова як одиниці, що займають рівень семантично значущих знаків мови, в повній мірі формуються і відтворюються в мові. Це дає підставу відносити їх до «готових», клішованих знаків, з яких в процесі мовлення створюються нові знаки: словосполучення, речення і тексти. Більш вдалим є термін «лексична одиниця», який вигідно відрізняється від терміна «слово» тим, що дозволяє включати в себе словосполучення та клішовані фрази, які відрізняються повною відтворюваністю. Однак оптимальним видається термін «навчальна лексична одиниця», а точніше навчальна лексемно-семантична одиниця бо вона: 1) орієнтована на навчання і вже містить зародки методологічної типології; 2) орієнтована на носіїв іншої мови і враховує понятійно-семантичну структуру, притаманну іншому лінгвосоціуму; 3) за своєю природою вже є селективною одиницею, пропущеною через «сито» елементарного відбору. Виходячи з аналізу словникового складу англійської мови, можна виділити п'ять типів навчальних лексичних одиниць. Це: 1) службові, граматичні (структурні) навчальні лексемно- семантичні одиниці; 2) повнозначні загальновживані навчальні лексемно-семантичні одиниці; 3) спеціальні навчальні лексемно-семантичні одиниці; 4) ономастичні навчальні лексемно- семантичні одиниці; 5) клішовані речення. Через велику роздрібненість запропонованої одиниці лексичного мінімуму його кількісні параметри, будуть відрізнятися від тих, до яких звикли методисти. З іншого боку, викладачі можуть розраховувати на більш детально розроблений словник, в який всі відібрані лексичні одиниці напевно будуть включені.
МЕТАФОРИЧНІ МОДЕЛІ «КРАСИ/ЗАНЕПАДУ» В МОВНОМУ ПОРТРЕТІ ДОРІАНА ГРЕЯ: ЛІНГВОКОГНІТИВНО-ПРАГМАТИЧНЕ ЗІСТАВЛЕННЯ РОМАНУ О. ВАЙЛДА ТА ЕКРАНІЗАЦІЇ 1945 РОКУ
У статті здійснено лінгвокогнітивно-лінгвопрагматичне зіставлення метафоричних моделей «краси/занепаду», що формують мовний портрет Доріана Грея в романі О. Вайлда The Picture of Dorian Gray та в екранізації 1945 року (реж. А. Левін). Матеріалом дослідження слугують текст роману та його екранізація 1945 року. Методологічну основу становить інтерпретація метафори як механізму концептуалізації та оцінної категоризації, а також зіставний аналіз прагматичних функцій метафор у самопрезентації персонажа й у структурі його взаємодії з іншими героями. Виявлено чотири домінантні моделі: YOUTH/BEAUTY IS VALUE/RESOURCE (молодість/краса як ресурс), TIME AS JEALOUS AGENT/ENEMY (час як агент загрози красі), PORTRAIT AS SOUL/MORAL RECORD (портрет як душа/моральний реєстр) та DECAY AS INSCRIPTION/SCARRING (занепад як «запис»/шрамування). Установлено, що екранізація 1945 року переважно зберігає концептуальні відповідності, однак системно модифікує їхню риторичну організацію й прагматичний вектор. Порівняння показало тенденцію до редукції образної периферії та підвищення афористичності реплік, унаслідок чого метафори частіше функціонують як високосильні директиви або самодекларації, що пришвидшують характеротворення й фіксують оцінний ракурс сприйняття героя. Найвідчутніший зсув зафіксовано в моделі PORTRAIT AS SOUL/MORAL RECORD: у кінотексті моральний сенс портрета частіше експлікується на рівні репліки, переносячи конфлікт із площини символічної інтерпретації в площину комунікативної демонстрації та контролю доступу до «істини». Зроблено висновок, що різниця між романом і екранізацією полягає не в наборі базових метафор, а в способі їхньої прагматичної роботи в мовному портреті персонажа.
ГЛОСАРІЙ ЯК ІНТЕРПРЕТАТОР АРТЛЕНГУ В ПЕРЕКЛАДІ (НА МАТЕРІАЛІ РОМАНУ ТА ГРАФІЧНОГО РОМАНУ Р. АДАМСА «WATERSHIP DOWN»)
Статтю присвячено вивченню глосарію як специфічній паратекстовій формі, що становить інтерпретативні основи для дослідження конструйованих мов у художніх творах. На матеріалі роману та графічного роману Р. Адамса «Watership Down» проаналізовано лексико-граматичні особливості та функційні засади ляпінської мови, яка маркує звіринноцентричний наратив. Здійснено огляд гетерогенних підходів до концептуалізації штучних мов у лінгвістичних, літературознавчих та перекладознавчих студіях. У науковій розвідці розмежовано терміни конленг та артленг. Услід за Дж. Р. Р. Толкіним наведено засадничі аспекти для створення мови. Окреслено простір дії роману з погляду генеалогії повістевих творів. Проведено етимологічний розбір таксонома «ляпінський», що безпосередньо відображає єдність композиції художнього твору і запропонованої мовної системи. Глосарій артленгу розглянуто у ключі конститувних чинників мови, з огляду на ситематику Р. Якобсона. Послуговуючись методом суцільної вибірки фактичного матеріалу, а також описовим та індуктивним методом, здійснено лексико-граматичний аналіз лінгвістичних засобів означеного артленгу. Особливу увагу відведено вивченню дериваційних моделей ляпінського конструкту, що сприяє глибшому розумінню мовного потенціалу. Результати дослідження засвідчують важливість відтворення глосарію як перітекстової цілісності, що становить корелятивну пару із основним текстом, і сприяє збереженню відчуття нерівномірності текстової тканини, даючи змогу уникнути експлікації чи генералізації завдяки використанню прийому очуження. Заразом висвітлено низку перітекстових зсувів та параперекладацьких рішень в українських версіях твору, зокрема простежено підпорядковування лексичних одиниць артленгу нормативам цільової мови, акцентовано неточності у репрезентації гоноративів тощо. Студія поглиблює вивчення перекладацьких стратегій у розрізі відтворення штучних мов та обґрунтовує глосарій як легітимний спосіб збереження лінгвістичних особливостей оригіналу в цільовій культурі.
«МАРІО І ЧАРІВНИК» ТОМАСА МАННА І «КАТ» ПЕРА ЛАГЕРКВІСТА ЯК ДВІ МОДЕЛІ ТВОРУ-ПОПЕРЕДЖЕННЯ
У статті поставлено за мету проаналізувати новелу Томаса Манна «Маріо і чарівник» і повість Пера Лагерквіста «Кат» як твори-попередження доби міжвоєння. Серед завдань дослідження – визначити типові риси твору-попередження (провідні мотиви, хронотоп, інтертекстуальний складник) у художній діагностиці небезпечних тенденцій, і схарактеризувати обрані для аналізу тексти двома моделями такого твору. Застосовуючи антропологічний і феноменологічні підходи, міфопоетичний і компаративний наукові методи та методику «ретельного читання», обґрунтовуємо вихідне положення цієї студії щодо творів Манна і Лагерквіста як про дві авторські стратегії вибудовування цілісної моделі потенційного суспільного краху. Визначено, що в Лагерквіста алегорична постать Ката персоніфікує механізм уґрунтованої на нормалізації насильства і страху влади. Мотиви інституціоналізованого насильства, колективної відповідальності й буденності зла функціонують маркерами тоталітаризму як суспільної хвороби. Хронотоп надає зображеному типологічної універсальності: загроза постає онтологічною, притаманною будь-якій цивілізації, що толерує руйнування людської гідності. На універсалізацію тексту Лагерквіста «працюють» і жанротвірні ознаки притчі та інтертекстуальні покликання на біблійні архетипи Каїна і Пілата. Натомість у новелі «Маріо і чарівник» Манн моделює такий складник майбутнього тоталітарного синдрому, як психологічна піддатливість мас. Чіполла втілює харизматичного маніпулятора, який підкорює натовп завдяки сугестії, театральності та демонстративному приниженню. Механізм зла тут має інтелектуально-психологічний характер: насильство чиниться через контроль над волею, а не через фізичний тиск. Комфортний і безпечний на перший погляд простір італійського курорту трансформується в новелі в сцену політичного експерименту, у простір, де буденність перетворюється на середовище автократичної владної гри. У перебігу дослідження дійшли висновку, що «Кат» Лагерквіста показує логіку функціонування репресивної влади, а «Маріо і чарівник» Манна – психологічні механізми, завдяки яким вона стає можливою. Отже, обидва твори виступають художніми моделями культурної діагностики й виконують превентивну функцію, притаманну текстам-застереженням.
ОСОБЛИВОСТІ ВІДТВОРЕННЯ ПРІЗВИСЬК У ЦИКЛАХ РІКА РІОРДАНА «ПЕРСІ ДЖЕКСОН ТА ОЛІМПІЙЦІ» ТА «ГЕРОЇ ОЛІМПУ» В УКРАЇНСЬКИХ ПЕРЕКЛАДАХ
Стаття присвячена комплексному аналізу прізвиськ як різновиду онімної лексики у циклах Ріка Ріордана «Персі Джексон та Олімпійці» та «Герої Олімпу» та специфіці їхнього відтворення в українських перекладах. У фентезійному дискурсі прізвиська виконують не лише номінативну, а й характеристичну, експресивну, комічну та естетичну функції, що створює певні труднощі при перекладі. Застосовано якісно-кількісний підхід для побудови типології прізвиськ, окреслення їхніх функціональних параметрів та аналізу закономірностей перекладацьких трансформацій залежно від типу прізвиська. Встановлено, що прізвиська з високим ступенем ідіоматичності потребують гнучких трансформацій для збереження комічного ефекту, експресивності та індивідуальних рис персонажів. Проаналізовано п’ять типів прізвиськ: за зовнішньою ознакою, від власних імен і прізвищ, що відображають характер і поведінку, пов’язані з подіями та створені за допомогою поетичної перифрастичної номінації. Для кожного типу виявлено провідні стратегії перекладу: калькування, транскодування/транслітерацію, модуляцію з контекстуальною заміною, традиційний переклад, описовий переклад та компенсацію. Емпіричний матеріал із 45 прізвиськ показує, що перекладачам вдалося передати семантику, емоційно-експресивні та стилістичні характеристики оригінальних онімів. Особливо складні прізвиська богів і міфологічних істот потребували комбінованих стратегій для збереження пафосу, символічної насиченості та функціональної ролі. Дослідження демонструє, що диференційована класифікація прізвиськ і варіативний вибір стратегій перекладу забезпечують адекватне відтворення їхніх смислових, емоційних і стилістичних рис у цільовій мові. Висновки свідчать, що комплексний підхід до перекладу онімів є необхідним для збереження авторського стилю, художньої цілісності та комічно-експресивного ефекту тексту.
ІДІОСТИЛЬ СУЧАСНИХ УКРАЇНСЬКИХ ПИСЬМЕННИКІВ У РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ ПРАВООХОРОННОГО ДИСКУРСУ (НА МАТЕРІАЛІ РОМАНУ ІЛЛАРІОНА ПАВЛЮКА «Я БАЧУ, ВАС ЦІКАВИТЬ ПІТЬМА»)
У статті досліджено мовні засоби, за допомогою яких у романі Ілларіона Павлюка «Я бачу, вас цікавить пітьма» формується правоохоронний дискурс, а також визначено їхню роль у створенні авторського ідіостилю. Актуальність роботи зумовлена тим, що соціолекти та професійно марковане мовлення у художніх текстах української літератури досі розглядаються фрагментарно, хоча вони відіграють важливу роль у формуванні образів персонажів, передачі сюжетної напруги та психологічного забарвлення сцен. Матеріалом дослідження стали фрагменти прямої мови персонажів, що містять службові терміни, професіоналізми, жаргон, просторіччя та експресивні одиниці, а також синтаксичні конструкції, характерні для оперативного спілкування. Методологічно робота спирається на лінгвостилістичний, семантико-прагматичний, контекстуальний і дискурсивний аналіз, що дозволяє розглядати мовлення персонажів у його соціальному, функціональному та психологічному вимірі. Встановлено, що соціолект правоохоронців у романі Павлюка функціонує як цілісна багаторівнева система. Поєднання стандартизованої службової мови з жаргоном, просторіччям та експресивними елементами моделює професійне середовище, відображає внутрішню ієрархію, владні відносини та психологічний стан персонажів. Синтаксичні та прагматичні особливості мовлення підкреслюють оперативність і динаміку комунікації, а жаргон і експресивна лексика виступають інструментами соціальної ідентифікації та емоційної характеристики героїв. Окремо підкреслено соціокультурне значення мовлення: через точне відтворення деталей професійного і повсякденного спілкування автор передає специфіку діяльності правоохоронців і створює переконливу картину сучасного українського професійного середовища. Дослідження виявляє механізми формування професійного соціолекту у художньому тексті, що становить наукову новизну та відкриває нові перспективи для лінгвостилістичних студій української прози. Зроблено висновок, що ідіостиль Павлюка відзначається увагою до мовної деталі та забезпечує переконливе й автентичне відтворення сучасного правоохоронного дискурсу.
ЯВИЩЕ СИНОНІМІЇ ЯК РЕСУРСНИЙ МАТЕРІАЛ СУЧАСНОГО ЛІНГВІСТИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті розглянуто теперішній стан справ на предмет дослідження вітчизняними та закордонними науковцями поширеного на сучасному етапі лінгвістичного поступу явища синонімії та укладання синонімічних рядів на матеріалі лексем певного семантичного класу чи лексико-семантичної групи у споріднених та неспоріднених мовах. Відзначено специфіку зіставних розвідок в Україні та за кордоном та прослідковано предмет сучасних компаративних досліджень у межах близьких та віддалених мов. У статті представлено аналіз понять «синонім» та «синонімія», «абсолютний синонім» та «частковий синонім», «синонімічний ряд» та «синонімічне гніздо» разом із поняттям про лексему-домінанту. Прослідковано різницю між ідеографічними, стилістичними, дистрибутивними та дублетними синонімами. Визначено спільне та відмінне у поняттях «паралельна форма», «дублет» та «варіант». У дослідженні також виокремлено основні види синонімів за різними класифікаціями та схарактеризовано основні типи відношень між лексемами, що мають схоже значення. У розвідці досліджено сучасні студії на предмет моделювання синонімічних рядів із специфікою виокремлення домінанти синонімічного ряду у межах того чи того семантичного класу слів на матеріалі української, англійської та німецької мов з опертям на твори художньої літератури та матеріали публіцистичного й наукового стилів. Визначено перспективи подальшого дослідження у межах детального виокремлення та лексико-семантичного аналізу синонімічних рядів раціональних іменників, раціональних дієслів, раціональних прикметників та раціональних прислівників у межах семантичного класу раціональної лексики на позначення логічного, обґрунтованого розумом способу сприйняття світу людиною в українській, англійській та німецькій мовах у зіставному аспекті із пошуком відповідної домінанти (найбільш нейтральної лексеми) для кожного синонімічного ряду та врахуванням абсолютної частоти вживання слів, що є синонімами.
ОСОБЛИВОСТІ СТАНОВЛЕННЯ ОБРАЗУ «НОВОЇ ЖІНКИ» У КОРЕЙСЬКІЙ ЛІТЕРАТУРІ
Роль жінки у суспільстві, її образ у літературі та проблеми нерівності або утисків у соціумі – питання, які є актуальними для сьогодення і потребують детального дослідження та ґрунтовного аналізу. У статті було зосереджено увагу на аналізі питань та прикладів творів сучасної корейської літератури, у яких ці піднімаються. Розглянуто етапність видозміни ролі жінки у корейському суспільстві та літературі. Було доведено, що завдяки впливу західного світу у кульутрі Південної Кореї почав формуватися феномен «Нової жінки». Цей феномен кардинально змінив сприйняття жінки в корейському суспільстві та поширення її образу в літературі, завдяки такому впливу жінки почали отримувати освіту, роботу та публікувати твори під своїми власними іменами. Авторами дослідження також було здійснено спробу аналізу розвитку феміністської гілки літератури у Південній Кореї на підставі поширення рухів за права жінок. У результаті теоретичного аналізу було підведено підсумок про значну зміну ролі жінки в корейському суспільстві та про використання образу жінки у літературі, як спосіб розповсюдити соціальну проблему – утиски та знецінення жінок протягом століть. У ході дослідження вдалося зрозуміти, що образ жінки зазнав значних змін: раніше персонаж легенд та міфів, який не існував, як окрема особистість, згодом власність чоловіка; «жінки для втіхи» у часи японської окупації, і лише у XX столітті – початок боротьби та трансформація у «Нову жінку», що не боїть змін, власних висловлювань та жадає свободи. Також було проаналізовано вплив формування феміністської літератури та, загалом, творів, написаних жінками, на свідомість соціуму та його розвиток у сучасному світі.
ДВА КРИЛА ДИТИНСТВА-ЯК-РАДОСТІ: ОБРАЗИ БАТЬКА І МАТЕРІ У РОМАНАХ М. ПАНЬОЛЯ
Мета статті – докладний аналіз саме із літературознавчої позиції феномену дитинства-як-радості на прикладі двох романів («Слава мого батька» і «Замок моєї матері») із циклу «Спогади дитинства» М. Паньоля, що становить актуальність нашого дослідження. Основою цих автобіографічних романів стали спогади Марселя Паньоля про власне дитинство. Письменник відтворив атмосферу радості, щирості та безтурботності під крилом батьків: Жозефа Паньоля і Огюстини Паньоль. У дослідженні вивчені роль батька і матері у формуванні дитинства персонажа Марселя. Встановлено, що образи батька і матері є центральними і стають важливим конструктом парадигми щасливого дитинства у концепції М. Паньоля. Формування позитивного батьківського архетипу підсилено чоловічими персонажами у долі Марселя: дядько Жюль, дід, дядько Анрі. Домінуючими рисами визначені чесніть, порядність, щирість, працелюбність, любов до природи та почуття гумору. Відзначено багатогранність цього образу: батько як чоловік, батько як професіонал, батько як громадянин, батько як зразковий сім’янин. Матір Огюстина стає втіленням материнської любові та відданості родині. Фоном радісного дитинства виступає школа та будиночок Бастід-Нев як головні топоси дитинства. Констатовано, що романи циклу «Спогади дитинства» є зразком творів про дитинство-як-радість, пропагуючи сімейні цінності, родинність, любов. Паралельно розкриті проблеми дружби, навчання у поєднанні з практичними навичками, радості життя. Визначаємо романи «Слава мого батька» і «Замок моєї матері» М. Паньоля як приклади автобіографічного педагогічного роману. Дві головні постаті у житті дитини – Батько і Матір – окреслюємо як полюси дитинства у формуванні феномену дитинства-як-радості.
ДИФЕРЕНЦІАЦІЯ ЗНАЧЕНЬ УКРАЇНСЬКИХ ТЕРМІНІВ У СУЧАСНОМУ НАУКОВОМУ ДИСКУРСІ
У статті проаналізовано проблему диференціації значень українських термінів у сучасному науковому дискурсі, що формується в умовах інтенсивної міждисциплінарної взаємодії та активного оновлення галузевих терміносистем. Наголошено, що, хоча для ефективного функціонування фахової мови термін має відповідати вимогам семантичної однозначності, системності й дефініційної визначеності, у реальній науковій і професійній комунікації ці вимоги часто порушуються. Дослідження виконано на матеріалі термінології журналістикознавства, яка активно розвивається на перетині лінгвістики, соціальних комунікацій і цифрових технологій та демонструє високий рівень семантичної неузгодженості. Метою статті є аналіз проблем диференціації значень термінів конвергентної журналістики та вироблення підходів до їх упорядкування. Матеріалом дослідження слугували терміни, засвідчені в термінографічних джерелах, наукових, навчальних і професійних текстах. У роботі застосовано семасіологічний і ономасіологічний підходи, метод компонентного аналізу та елементи експертної оцінки. З’ясовано, що такі терміни, як конвергенція, кросмедійність, мультимедійність, текст, медіатекст, контент, медіаконтент та ін., характеризуються розмитістю семантичних меж і різнотлумаченням у науковому дискурсі. На основі компонентного аналізу змодельовано семантичну структуру окремих терміноодиниць і встановлено ієрархічні зв’язки між ними. Проблема диференціації значень термінів має об’єктивний характер, оскільки нові поняття і терміни, які їх позначають, проходять період усталення, уточнення змісту і форми. З огляду на це обґрунтовано потребу створення алгоритмів розмежування значень термінів та побудови їх дефініцій. Відзначено, що проблему диференціації значень термінів ускладнює те, що значна частина сучасної журналістської термінології – запозичення, що зумовлює варіативність перекладів, способів адаптації, тлумачень іншомовних термінів. Власні та запозичені терміни потребують узгодження і чіткого розмежування з наявною міжгалузевою та вузькогалузевою термінологією. Запропоновано робочий алгоритм диференціації значень термінів, що може бути використаний у процесі унормування української наукової та професійної мови.
АЛЮЗІЇ ДО ІДІОМ ТА АФОРИЗМІВ ЯК ІННОВАЦІЙНІ ЗАСОБИ ІНТЕРТЕКСТУАЛЬНОСТІ В СУЧАСНІЙ АНГЛОМОВНІЙ РЕКЛАМІ: ТИПОЛОГІЯ, ФУНКЦІЇ ТА МОДИФИКАЦІЇ
Статтю присвячено дослідженню алюзій до ідіом та афоризмів як інноваційних засобів інтертекстуальності в сучасній англомовній рекламній комунікації. Актуальність роботи зумовлена зростанням ролі креативних мовних стратегій у рекламному дискурсі та потребою системного опису механізмів трансформації прецедентних мовних одиниць з метою посилення прагматичного впливу на адресата. Метою статті є виявлення типів, функцій і способів модифікації алюзій до ідіом і афоризмів у рекламних слоганах. Матеріалом дослідження слугували слогани провідних англомовних брендів, що містять трансформовані ідіоматичні та афористичні вирази. У ході аналізу застосовано описовий, стилістичний, інтертекстуальний і функціонально-прагматичний методи. Запропоновано типологію алюзій за критеріями джерела інтертексту та за типами модифікації. За першим критерієм виокремлено чотири групи слоганів, що використовують перефразовані запозичення афоризмів та філософських формул; відсилають до відомих прислів'їв, приказок і стійких виразів; ґрунтуються на алюзіях до прецедентних текстів масової культури, що набули ідіоматичного характеру; використовують ідіоми-метафори як усталені схеми сенсу. За критерієм «типу модифікацій» алюзивних запозичень визначено сім груп слоганів: з лексичною підстановкою; з морфо-графічною грою; з структурною інверсією компонентів; з паралелізмом і ритмізацією; з добудовою компонентів; з перепрофілюванням (рефреймінгом); з прямою культурною цитатою. Встановлено, що алюзії до ідіом та афоризмів виконують комплекс взаємопов’язаних функцій, включаючи оцінну, іміджеву, емотивну, мнемонічну, переконувальну та ігрову, забезпечуючи поєднання впізнаваності й креативності рекламного повідомлення. Доведено, що саме модифікація усталених виразів, а не їх буквальне відтворення, зумовлює інноваційний потенціал алюзії та її ефективність у формуванні брендової ідентичності. Результати дослідження можуть бути використані в подальших розвідках з теорії інтертекстуальності, рекламного дискурсу та перекладознавства.
ЛІТЕРАТУРНО-МИСТЕЦЬКИЙ ДИСКУРС НАУКОВО-КРИТИЧНОГО ДОРОБКУ СТЕПАНА ДІГТЯРА
У статті здійснено комплексний аналіз наукового та літературно-критичного доробку українського літературознавця С. Дігтяра, чия професійна діяльність була тісно пов’язана з Чернівецьким університетом. На основі архівних документів, зокрема особової справи вченого, уточнено та суттєво доповнено факти його біографії. Простежено навчання у Київському університеті, участь у Другій світовій війні та партизанському русі, з’ясовано початок викладацької діяльності тощо. У цьому контексті залучено до аналізу й літературно-критичні відгуки про С. Дігтяра та його педагогічну й наукову діяльність. Значну увагу приділено основним векторам наукових зацікавлень дослідника. Виокремлено наукові студії, у яких дослідник розглядає окремі аспекти розвитку давнього українського письменства, а також публікації, присвячені творчості українських письменників ХІХ–ХХ століття, зокрема літераторам Буковини. З’ясовано проблематику статей, у яких С. Дігтяр аналізує творчість І. Вишенського, особливості побутування гумору і сатири в бурлескно-травестійних віршах та інтермедіях ХVІІІ ст. та специфіку перекладних повістей. Акцентовано на вагомих здобутках С. Дігтяра у галузі українського шевченкознавства, узагальнено його внесок у вивчення життя і творчості українського письменника С. Коваліва, результатом чого стало дисертаційне дослідження та видання збірки художніх творів письменника. Стаття містить огляд матеріалів, присвячених історії розвитку письменства на Буковині, а також літературно-мистецьких публікацій С. Дігтяра на сторінках буковинських періодичних видань. Зокрема проаналізовано літературно-критичні огляди творчості буковинських прозаїків та рецензії на постановки театральних вистав у Чернівецькому музично-драматичному театрі ім. О. Кобилянської. Доведено, що наукова та літературно-критична діяльність вченого є важливим джерелом для вивчення історії розвитку українського письменства та мистецького життя Буковини другої половини ХХ століття.
ТРОННА ПРОМОВА БРИТАНСЬКИХ МОНАРХІВ ЯК РИТУАЛІЗОВАНИЙ ТИП ДИСКУРСУ
Статтю присвячено комплексному аналізу тронної промови британського монарха як жанру ритуалізованого політичного дискурсу в діахронічній перспективі. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю поглибленого осмислення ритуалізованих форм політичної комунікації, які поєднують інституційну стабільність, символічну насиченість і прагматичну ефективність у сучасному суспільно-політичному просторі. Основна наукова проблема полягає у виявленні специфіки вербальних, ціннісних та невербальних/надвербальних механізмів конструювання смислів у тронній промові як елементів церемонії відкриття британського парламенту. Метою роботи є встановлення лінгво-прагматичних характеристик тронної промови та з’ясування її функціонування як засобу легітимації влади, символічної репрезентації державності Сполученого королівства й артикуляції його урядових політичних пріоритетів. Матеріалом дослідження слугують тронні промови британських монархів кінця сімнадцятого–першої третини двадцять першого століть. Методологічну основу становлять загальнонаукові та спеціальні лінгвістичні методи, зокрема аналіз і синтез, дискурсивний, прагмалінгвістичний та когнітивний аналіз. У результаті проведеного дослідження обґрунтовано трактування тронної промови як високоритуалізованого дискурсивного утворення, у якому поєднуються декларативні, директивні, комісивні та експресивні мовленнєві дії. Виявлено сталі структурні компоненти цього жанру політичного дискурсу, його ціннісні домінанти та змінні, що варіюють відповідно до історичного контексту. Наукова новизна статті полягає в застосуванні інтегративної моделі аналізу ритуалізованого дискурсу до тронної промови та у висвітленні її еволюції як інструменту політичної комунікації, що поєднує традицію й сучасні комунікативні стратегії.
У статті розглянуто графостилістику як лінгвістично релевантний рівень стилістичної організації англомовного поетичного тексту. У межах традиційної лінгвістичної стилістики основна увага зазвичай приділяється фонологічному, лексичному, граматичному та семантичному рівням, тоді як графічна форма письмового мовлення часто трактується як допоміжна або технічна. Запропоноване дослідження обґрунтовує положення про те, що графічна організація поетичного тексту становить системний комплекс стилістичних засобів, які беруть безпосередню участь у формуванні смислу та організації читання. Дослідження ґрунтується на лінгвістичному підході до аналізу графостилістичних засобів і розглядає їх не як ізольовані візуальні ефекти чи прояви формального експерименту, а як структурно значущі елементи, що взаємодіють з лексичним і синтаксичним рівнями тексту. Матеріалом аналізу слугують поетичні тексти різних історичних періодів англомовної поезії, що дозволяє простежити еволюцію графостилістичних стратегій. У результаті аналізу встановлено, що такі графостилістичні засоби, як лінійність і розміщення рядків, просторові розриви, нестандартна пунктуація та організація сторінки, виконують низку семантичних і прагматичних функцій. Вони регулюють темп читання, зумовлюють сегментацію тексту та можуть порушувати лінійну послідовність сприйняття. Виокремлено кілька стійких моделей графостилістичної організації, зокрема іконічне просторове структурування, синтаксичну фрагментацію та радикальну трансформацію орієнтації тексту на сторінці. Отримані результати підтверджують доцільність включення графостилістики до системи лінгвістичного аналізу поетичного тексту та окреслюють перспективи подальших досліджень графічної організації літературного дискурсу.
СПЕЦИФІКА ВІДТВОРЕННЯ ФЕНТЕЗІЙНОГО КОЛОРИТУ РОМАНУ САРИ ДЖ. МААС «ДВІР ШИПІВ ТА ТРОЯНД» В УКРАЇНСЬКОМУ ПЕРЕКЛАДІ
У статті досліджується специфіка відтворення фентезійного колориту в українському перекладі роману Сари Дж. Маас «Двір шипів та троянд». Фентезійний колорит розглядається як комплекс лінгвістичних, культурних і наративних елементів, що формують вторинний художній світ твору, зокрема авторські реалії, власні назви, топоніми, назви міфологічних істот, ритуалів і соціальних інститутів. Актуальність дослідження зумовлена зростанням інтересу до перекладу сучасної фентезійної літератури та потребою системного аналізу елементів світобудови у перекладених художніх текстах. Метою статті є виявлення та аналіз перекладацьких стратегій, застосованих для відтворення фентезійного колориту в українському перекладі роману, а також оцінка їхньої ефективності з погляду збереження цілісності вигаданого світу. Дослідження ґрунтується на аналізі культурно маркованих одиниць і квазіреалій, що функціонують в оригінальному тексті, та їхніх українських відповідників. Особливу увагу приділено ролі транслітерації, калькування й семантичної адаптації у відтворенні просторового, культурного та символічного вимірів фентезійного світу. Результати дослідження засвідчують, що фентезійний колорит в українському перекладі відтворюється за допомогою збалансованого поєднання стратегій форенізації та доместикації. Такий підхід забезпечує збереження «іншості» вигаданого світу й водночас сприяє доступності тексту для цільового читача. Наукова новизна статті полягає у комплексному трактуванні фентезійного колориту як ключової перекладознавчої категорії, що інтегрує мовну форму, культурне значення та наративну функцію.
ПЕРЕКЛАД ЯК ІНСТРУМЕНТ ОПАНУВАННЯ ПРИНЦИПІВ АКАДЕМІЧНОГО МОВЛЕННЯ Й ДОБРОЧЕСНОСТІ
У статті розглядається переклад як педагогічний інструмент розвитку компетентності академічного мовлення та опанування принципів академічної доброчесності у вищій освіті. Дослідження стосується важливої проблеми, яка широко обговорюється в сучасній науці: студенти, які вивчають академічне письмо іноземною мовою, часто мають труднощі з дотриманням риторичних норм та етичним використанням джерел. Ці труднощі підкреслюють необхідність інтегрованого навчального підходу, який розвиває як навички мовлення, так і етичну усвідомленість. Мета статті: обґрунтувати роль перекладу як ефективного інструменту, що підтримує формування компетентності академічного мовлення, відповідальної та прозорої наукової комунікації. Дослідження пропонує комплексний аналіз попередніх досліджень та описує експериментальне дослідження, проведене серед магістрів, що навчаються за програмою перекладу. Результати показують, що модель, інтегрована з перекладом, призводить до суттєвого покращення когерентності та когезії академічного мовлення, жанрової організації та точності цитування. Результати також демонструють помітне зниження індексів подібності та збігів, виявлених програмним забезпеченням, та значне покращення розуміння студентами етичного перефразування та відповідального використання джерел. Використовуючи засоби квалітативної рефлексії, студенти повідомили про покращену обізнаність щодо індивідуального академічного стилю, моделей аргументації та авторської відповідальності. Новизна статті полягає в тому, що вона пропонує єдину навчальну структуру, в якій переклад одночасно функціонує як лінгвістичний, риторичний та етичний каркас. На відміну від попередніх досліджень, які зазвичай розглядали розвиток академічного мовлення та доброчесності окремо, це дослідження показує їх взаємопов'язаний характер та доводить ефективність перекладу як комплексної освітньої стратегії. Стаття надає практичні рекомендації для розробки курсів академічного письма та перекладу, що сприяють як розвитку професійної компетентності, так і етичної академічної ідентичності.
КОНЦЕПТОСФЕРА РІДНОГО КРАЮ У ТВОРЧОСТІ Д. ФАЛЬКІВСЬКОГО
У статті здійснено комплексний літературознавчий аналіз поетичної спадщини Дмитра Фальківського крізь призму когнітивної поетики. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю глибокого вивчення індивідуально-авторської картини світу митців «Розстріляного відродження», чия творчість тривалий час розглядалася переважно в біографічному або ідеологічному контекстах, без належної уваги до внутрішніх ментальних процесів. Метою роботи є реконструкція концептосфери рідного краю як ключового сегмента свідомості поета, що формувався під впливом трагічного роздвоєння особистості між соціальними ролями «селянина» та «чекіста». У роботі з’ясовано, що концептосфера рідного краю у Д. Фальківського є динамічною структурою, яка виконує захисну та компенсаторну функції у відповідь на травматичний досвід епохи та відчуження в урбаністичному просторі. Дослідження базується на аналізі бінарної опозиції «село – місто», де місто постає як ворожий, «чужий» світ, а село сакралізується як втрачений рай та етичний орієнтир. Детально проаналізовано синонімічний ряд концептів, що формують образ батьківщини: «гай» (акустичний маркер пам’яті про дитинство), «степ» (межовий простір розриву з домом), «поле» (джерело вітальної сили та надії). Особливу увагу приділено явищу антропоморфізації ландшафту, коли природні об’єкти (тополі, льон) наділяються людськими емоціями, заміщуючи ліричному герою родину. Доведено, що ціннісним центром всесвіту автора є саме поліська природа («похмура естетика» боліт), яку він свідомо ставить вище за екзотичні пейзажі Кавказу чи Тибету. Зроблено висновок, що звернення до витоків є не просто ностальгією, а механізмом збереження моральної цілісності особистості в умовах тоталітарного тиску.
МАЙБУТНІЙ ЧАС ДІЄСЛІВ У КОНТЕКСТІ ІСТОРИЧНОЇ ГРАМАТИКИ, СТАРОСЛОВ’ЯНСЬКОЇ ТА СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРНОЇ МОВИ
У статті здійснено комплексне дослідження категорії майбутнього часу дієслів у діахронному та синхронному вимірах. Метою роботи є аналіз еволюції форм майбутнього часу від праслов’янських витоків до сучасної української літературної мови, встановлення закономірностей їхнього творення, функціонування та словотворення. У праслов’янській мові майбутній час не мав власних морфологічних форм і передавався контекстуально або через форми теперішнього часу доконаного виду. Старослов’янська мова демонструє розвиток аналітичних конструкцій з допоміжними дієсловами «быти, хотѣти, имѣти», що заклало основу для утворення складеного майбутнього часу у давньоукраїнській мові. У давньоукраїнській мові формується простий (синтетичний) та складний (аналітичний) майбутній час, що дало підґрунтя для сучасної системи. У сучасній українській мові майбутній час реалізується трьома основними способами: простий майбутній час від дієслів доконаного виду, складний майбутній час через частку «-йму-» (результат трансформації допоміжного дієслова «няти»), та складений майбутній час через інфінітив і допоміжне дієслово бути. Вибір форми залежить від виду дієслова, стилістичних й семантичних особливостей дії. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному зіставленні історичних і сучасних моделей майбутнього часу та механізмів словотворення дієслів майбутнього часу, що дозволяє глибше осмислити закономірності розвитку української дієслівної системи. Практична значущість полягає у можливості використання результатів у курсах історичної граматики, старослов’янської мови, сучасної української літературної мови та лінгводидактичній практиці.
ПРОБЛЕМИ СУЧАСНОГО ПЕРЕКЛАДУ ЛІТЕРАТУРНОГО ТВОРУ (НА МАТЕРІЯЛІ «КИШЕНЬКОВОГО ОРАКУЛА, АБО МИСТЕЦТВА РОЗСУДЛИВОСТИ» БАЛЬТАСАРА ГРАСІЯНА)
Стаття присвячена новому перекладові «Кишенькового оракула, або Мистецтва прозсуливости» іспанського письменника, філософа та богослова-єзуїта Бальтасара Грасіяна українською мовою. Мета дослідження полягає в фіксуванні труднощів перекладу, що траплялися в творі, та в описі шляхів подолання цих труднощів. Текстовий аналіз цього твору іспанського барокового автора, представника консептизму, оприявнив чимало викликів для перекладача. Насамперед вони стосуються проблеми розпізнавання і розуміння мовних знаків: текстові властива архаїчна, не знайома для пересічного читача ортографія. Ця ортографія відображає історичне явище в житті іспанської мови – перехідний період у становленні її фонетичної системи. Іншим аспектом, що вимагає уваги, стало тлумачення багатозначних слів, через уживання яких Бальтасар Грасіян глибоко зашив у своє послання найрізноманітніші смисли. Оригінальний текст «Кишенькового оракула, або Мистецтва прозсуливости» зафіксував архаїчні вживання, тобто, з погляду сучасности, можна було спостерігати еволюційну віддаленість, шлях семантичних змін, який подолали значення багатьох ужитих в оригінальному творі слів. Так, для належної ідентифікації змістового компоненту лексичних одиниць перекладач мав урахувати факт розвитку, себто зміни, лексичного значення, базований на когнітивних процесах із переважанням метафоричних, метонімічних та алегоричних механізмів. Інтерпретаційних зусиль вимагає також інверсія, а перекладових – афористична форма: співзвучність окремих слів у тексті-оригіналі потребує відповідного відтворення мовою перекладу. Для досягнення ритму та належної співзвучности перекладач вдався до відповідних перекладових стратегій. Оскільки переклад орієнтовано на широке коло читачів, у ньому не відображено інтертекстуальности – зв’язку «Кишенькового оракула, або мистецтва розсудливости» з іншими прецедентними текстами, відомими Бальтазарові Грасіяну, – тож такі перекладове та дослідницьке завдання мають перспективу майбутніх глибоких наукових пошуків.
МІФОЛОГІЗАЦІЯ СЛОВА У РОМАННІЙ ТВОРЧОСТІ П.Б. ОСТЕРА
У статті з’ясовано, що одне з ключових місць у романній творчості американського романіста Пола Бенджаміна Остера займає міфологізація слова. Простежено, що помітне національне забарвлення мають лінгвістичні вправи Остерових героїв. Йдеться про ведення ними щоденникових записів, нотаток чи записних книжок, дослідження значень слів та понять, з’ясування складних випадків прамови тощо. Таким чином, персонажі намагаються за допомогою слова утвердити себе в історії, залишити по собі пам'ять, уникнути забуття. Наголошено, що помітний вплив на становлення персонажів письменника має міф про створення Америки силою біблійного слова. Воно, у свідомості американців, не лише дало поштовх до історичної появи держави, але й визначило її майбутнє. Зазначено, що П.Б. Остер, як типовий представник американської нації, вважає слово визначальним чинником у житті суспільства. Щодо героїв його романів, то більшість із них десакралізують слово, хоча й намагаються за його допомогою відшукати смисл певних понять, з’ясувати їхні значення. Натомість у них постійно виникає відчуття, що слова в нових умовах стають недостатніми для пояснення дійсності. Акцентовано на тому, що серед носіїв однієї мови часто виникає взаємне нерозуміння через багатозначність слів: відповідно до обставин вони отримують різне смислове навантаження. Письменник робить спробу поєднати слово та візуальне зображення, як спосіб передачі смислу речей і понять. Він активно імплементує у тексти творів елементи живопису, кінематографу, графіки, модерного мистецтва і под. Та попри візуальні засоби, ключовим для письменника завжди залишається слово, що на його переконання, сформувало національне єство країни, визначило ментальність американського народу.
ТВОРЧІСТЬ ІВАНА КОЧЕРГИ ЯК ПРЕТЕКСТ ДРАМИ ЛЮДМИЛИ КОВАЛЕНКО «КОВАЛЬЧУКИ»
У статті проаналізовані міжтекстові зв’язки драми Людмили Коваленко «Ковальчуки» з творчістю Івана Кочерги. Актуальність дослідження зумовлена недостатнім вивченням цього твору в українському літературознавстві й потребою розширення уявлень про творчі трансформації української драматургії І половини ХХ століття. Основну увагу зосереджено на виявленні персонажних і жанрово-стильових перегуків між драмою «Ковальчуки» й філософською драмою «Майстри часу». Мета статті – з’ясувати особливості запозичень із творів І. Кочерги в драмі Л. Коваленко. Теоретико-методологічну основу дослідження становлять генетико-контактний і зіставно-типологічний методи, а також теорія інтертекстуальності. У результаті проведеного дослідження доведено, що драматургічний доробок І. Кочерги є одним із ключових претекстів п’єси «Ковальчуки». Образ Володимира Непитайла у драмі Л. Коваленко виявляє типологічну спорідненість із Таратутою з філософської драми І. Кочерги «Майстри часу». У сюжетній структурі ці другорядні персонажі виконують функцію динамізаторів дії, унаочнюють моделі поведінки людини в умовах історичних зламів, спричинених війнами, революціями, національно-визвольною боротьбою. Спільними для них є авантюризм, практичність, здатність адаптуватися до мінливих обставин, а також подібність соціального становища, професії, мовленнєвої манери й гедоністичного світосприйняття. Жанровий аналіз драми «Ковальчуки» засвідчує її синтетичний характер; у ній поєднуються елементи мелодрами (головна жанрова складова), водевілю, сатиричної міщанської комедії й драми ідей. Домінування мелодраматичної поетики зумовлює схематизм характерів, чітку опозицію позитивних і негативних персонажів, спрощене розв’язання конфліктів і посилену роль художньої умовності. Сукупність цих ознак дає підстави розглядати драму Л. Коваленко як результат свідомої орієнтації на жанрово-естетичну модель І. Кочерги, а її перший драматичний твір – як спробу засвоєння принципів «добре зробленої п’єси» та реалізації ідеї національного єднання в межах жанрових форм масової культури.
ОСОБЛИВОСТІ МОВИ ПЕРІОДИЧНИХ ВИДАНЬ УКРАЇНСЬКОЇ ДІАСПОРИ В США: ПРАВОПИСНІ НОРМИ
У статті досліджено роль української періодики в США як засадничого фактора збереження національної ідентичності та тяглості лінгвальної традиції. Протягом тривалого історичного періоду діаспорна преса виступала унікальною платформою для функціювання української мови в екстралінгвальних умовах, забезпечуючи неперервність її розвитку поза межами материкової України. Актуальність розвідки зумовлена необхідністю вивчення специфічних мовних моделей, що відображають динаміку комунікативної взаємодії українства в глобалізованому просторі. Мета пропонованої статті – проаналізувати особливості мовної організації публікацій в українській періодиці США. Окреслена мета передбачає виявлення специфічних рис на правописному та граматичному (у зв’язку з правописним) рівнях, а також з’ясування ролі діаспорної преси як інструмента збереження автентичної мовної норми в умовах тривалого іншомовного середовища. Об’єкт наукового вивчення – тексти українськомовних періодичних видань США різних хвиль еміграції, а предмет – особливості їхнього орфографічного відтворення. Здійснені в роботі спостереження засвідчують, що газети і журнали української діаспори в США, створені в різний час, не були однорідними за мовним доладуванням. Так, видання, засновані наприкінці ХХ століття чи на початку ХХІ, зберігають ознаки орфографії та граматичної організації (у зв’язку з правописом), чинні в українській мові від 1993 року з поступовим переходом до норм правопису 2019 року (газети «Громада», «Час і події»). Часописи, робота яких була започаткована наприкінці ХІХ столітті і до першої половини ХХ, максимально зберігають і послідовно відтворюють риси орфографії, зафіксовані в правописі української мови 1928 і словниках, видрукуваних у цей період (газета «Свобода», журнали «Вісті комбатанта», «Розбудова держави»). Такі розбіжності вказують на те, що видання засновували представники різних поколінь емігрантів, які мали відмінний досвід використання чинних (у відповідний час) мовних норм. Однак незважаючи на різне бачення: збереження автентичної правописної системи (газета «Свобода», журнали «Вісті комбатанта», «Розбудова держави») чи вживання сучасних правил орфографії ХХІ (газети «Час і події», «Громада»), засвідчується розгортання неповторного мовного середовища в діаспорі, функціювання якого уможливлює збереження мовної традиції, її розвиток і удосконалення, витворення самобутнього середовища, де українська мова виступає одним із маркерів національної ідентичності.
ФЕНТЕЗІ ЯК ЛІТЕРАТУРНИЙ ФЕНОМЕН: ЖАНРОВІ МЕЖІ ТА РІЗНОВИДИ
Характерною ознакою сучасного літературного процесу є надзвичайна популярність фентезі. Стаття присвячена комплексному аналізу жанру фентезі як одного з найпопулярніших і водночас теоретично дискусійних явищ сучасного літературного процесу. Актуальність дослідження зумовлена відсутністю усталеного підходу до визначення жанрового статусу фентезі, розмитістю його меж та множинністю дефініцій і класифікацій, представлених у сучасному літературознавчому дискурсі. Метою публікації є простеження трансформацій жанру фентезі від його літературних витоків до сьогодення, узагальнення основних наукових підходів до трактування поняття «жанр», а також окреслення специфіки фентезі та систематизація його класифікації. Дослідження виконано на основі теоретико-методологічного аналізу, що передбачає систематизацію, узагальнення та критичне осмислення наукових праць із літературознавства, теорії жанру та досліджень фентезі. У роботі застосовано порівняльно-описовий метод для визначення жанрової специфіки фентезі, окреслення його меж із суміжними жанровими утвореннями та класифікації основних різновидів. У статті проаналізовано ключові підходи до розуміння жанру як динамічної літературної категорії, висвітлено проблеми жанрово-родової класифікації художніх творів та окреслено суперечності, пов’язані з визначенням місця фентезі в системі літературних жанрів. Значну увагу приділено аналізу дефініцій фентезі, запропонованих зарубіжними й українськими дослідниками, а також виявленню його визначальних рис, зокрема ірраціональності, міфопоетичної моделі світу, квестової структури наративу та аксіологічної опозиції «добро – зло». У роботі також розглянуто основні класифікації фентезі, зокрема поділ на високе й низьке фентезі, а також тематичну типологію жанру, поширену в сучасній видавничій практиці. Зроблено висновок, що фентезі є складним, багатовимірним і динамічним жанром, відкритим до трансформацій та інтеграції з іншими жанровими формами, що зумовлює потребу його подальшого комплексного дослідження, зокрема в контексті національних літератур.
ПОЕТИКА ПРОСТОРУ ЯК ІНСТРУМЕНТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИФІКАЦІЇ В ІСПАНІЇ ТА ЛАТИНСЬКІЙ АМЕРИЦІ ПЕРШОЇ ТРЕТИНИ ХХ СТ.
Статтю присвячено аналізу художнього осмислення географічного простору в іспанській та латиноамериканській літературах першої тритини ХХ століття як одного з ключових чинників формування національної ідентичності. Актуальність дослідження зумовлена потребою компаративного вивчення просторової поетики в умовах історичних криз, пов’язаних із колоніальною спадщиною, модернізаційними процесами та трансформаціями культурної самосвідомості. Метою роботи є виявлення специфіки функціонування художнього простору як культурного й ідеологічного конструкту в прозі іспанських письменників покоління 1898 року та в романах латиноамериканських авторів першої тритини ХХ століття. Матеріалом дослідження слугують твори Піо Барохи, Асоріна, Хосе Еустасіо Рівери та Рікардо Ґуїральдеса. У результаті дослідження встановлено, що в іспанській літературі початку ХХ століття простір виконує функцію критичної рефлексії над національною історією та культурною пам’яттю, тоді як у латиноамериканській традиції він набуває постколоніального виміру та постає засобом символічного конструювання національного культурного простору. Доведено, що мотиви дороги, ландшафту й території виконують інтегративну функцію, поєднуючи індивідуальний і колективний досвід, історичну травму та перспективи культурного оновлення. Наукова новизна статті полягає у зіставному аналізі іспанської та латиноамериканської моделей поетики простору, що дозволяє окреслити спільні й відмінні механізми художнього конструювання національної ідентичності в літературі першої тритини ХХ століття.
ЛІТЕРАТУРНА ГЕОГРАФІЯ ВІЙНИ: ОБРАЗИ УКРАЇНСЬКИХ МІСТ У ПРОЗІ ПРО РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКУ ВІЙНУ
У статті осмислюється феномен літературної географії російсько-української війни крізь призму образів українських міст у сучасній прозі. Теоретичним імпульсом для дослідження слугує публіцистичний текст Оксани Забужко «Лист про Європу, війну і втечу» (2023), у якому географічні назви постають маркерами колективної пам’яті, історичного досвіду та ціннісних засад європейської цивілізації. Стаття виходить із тези про те, що в умовах війни місто перестає бути лише фізичним або адміністративним простором і трансформується у складний символічний конструкт, наділений екзистенційними, міфологічними та культурними смислами. На матеріалі романів і документально-художніх текстів українських авторів аналізується репрезентація ключових топосів війни – Донецька, Іловайська, Києва, Маріуполя та інших міст, які в літературі ХХІ століття постають як простори спротиву, травми та пам’яті. Матеріалом для дослідження стали твори «Доця» (2019) Тамари Горіха Зерня, «Танець смерті. Щоденник добровольця батальйону «Донбас»» (2019) та «Фуга “119”. В тональності полону» (2021) Ігоря Михайлишина, «Таймер війни. Довга комендантська година» (2023) Андрія Кокотюхи, «Мандрівка до потойбіччя. Маріуполь» (2022) Євгена Шишацього. Увагу зосереджено на двох провідних сюжетних моделях: поступовому руйнуванні міста внаслідок бойових дій та зображенні мужності його захисників і мешканців. Показано, що образ міста в цих текстах формується у взаємодії фізичного, соціального й культурного просторів, а також через особисті спогади, документальні свідчення та художню міфотворчість. Зроблено висновок, що сучасна українська проза вибудовує цілісну літературну мапу війни, у якій міста функціонують як місця пам’яті та символи європейського фронтиру. Така літературна географія не лише фіксує досвід російсько-українського протистояння, а й формує художню історію війни, спрямовану в майбутнє.
ПАРАДОКСАЛЬНА МЕТАФОРА ЯК ФОРМА ІМПЛІЦИТНОГО КОНТРАСТУ В СУЧАСНІЙ ПОЕЗІЇ
Статтю присвячено аналізу імпліцитного контрасту як одного з ключових механізмів смислотворення в поетичній метафорі. Актуальність дослідження зумовлена потребою глибшого осмислення метафори не лише як образного засобу, а як когнітивної структури, здатної поєднувати в собі семантично, онтологічно та аксіологічно несумісні елементи. У центрі уваги перебуває проблема прихованого протиставлення, яке не маркована формальними мовними показниками, проте визначає внутрішню організацію метафоричного образу та зумовлює його семантичну напругу. Мета статті полягає у виявленні структурних і інтерпретаційних ознак парадоксальної метафори як форми «затемненої антитези» в сучасному поетичному мовленні. У праці проаналізовано імпліцитний контраст як когнітивно-семантичний чинник функціювання поетичної метафори, а також виявлено механізми його реалізації в парадоксальних метафоричних структурах сучасної української поезії, зокрема поезії війни. Дослідження ґрунтоване на поєднанні лінгвостилістичного та когнітивно-семантичного підходів, що дало змогу простежити, як зіткнення несумісних доменів, фреймів і сценаріїв породжує ефект семантичного конфлікту й активізує інтерпретаційну діяльність читача. У результаті встановлено, що імпліцитний контраст функціює як «затемнена антитеза», у якій протиставлення не проголошується відкрито, а вбудовані в глибинну структуру образу. Такий тип метафори не знімає конфлікту, а навпаки, утримує його як умову народження нового, нерозкладного на окремі компоненти сенсу. Новизна статті полягає в системному описі імпліцитного контрасту як універсального принципу поетичної семантики, що дає змогу інтерпретувати метафору як інструмент репрезентації травматичного й граничного досвіду сучасної української поезії. Перспективи подальших досліджень убачаємо в розширенні типології імпліцитного контрасту (доменного, атрибутивного, сценарного), а також у ґрунтовнішому аналізі функціювання «затемненої антитези» в різних видах дискурсу – прозовому, пісенному, медійному.