Наукові записки Бердянського державного педагогічного університету. Філологічні науки
КОНЦЕПТ ПРОВИНИ ТА ФЕНОМЕН ПАМ’ЯТІ В РОМАНІ «ПРОЦЕС» ФРАНЦА КАФКИ
У статті проаналізовано роман Франца Кафки «Процес» крізь призму категорій провини та пам’яті. Дослідження сфокусовано на проблемі втрати пам’яті як одній із ключових причин дегуманізації особистості. Основною метою статті є інтерпретація метафізичного та релігійного виміру вини в тексті, де головний герой Йозеф К. постає не лише як об’єкт судового переслідування, а й як символ внутрішнього морального конфлікту. Методологічну основу дослідження становлять герменевтичний аналіз, елементи культурологічного підходу та інтермедіальні зв’язки з кінематографом. Особливу увагу приділено паралелям з біблійною концепцією гріха, юдейським розумінням провини як акту пам’яті, а також із трагедією «Гамлет» Вільяма Шекспіра, де пам’ять відіграє роль морального імперативу.Залучено порівняльний аналіз роману Кафки та фільму «Бульбашки» (2005) режисера Стівена Содерберга, в якому також показано, як втрата пам’яті веде до втрати людяності.У результаті дослідження з’ясовано, що в романі «Процес» провина не потребує чіткого обґрунтування, оскільки її джерелом є забута або витіснена провина самого героя. Висновки доводять, що пам’ять виконує не лише когнітивну, а й етичну функцію – вона зберігає зв’язок людини з моральним минулим. Стаття робить внесок у сучасну інтерпретацію прози Кафки, показуючи, як поняття пам’яті й вини формують екзистенційний горизонт тексту та визначають долю персонажа.
ПАРАЛЕЛІ БОЛГАРСЬКОГО ВІДРОДЖЕННЯ ТА ЄВРОПЕЙСЬКОГО РЕНЕСАНСУ В ІНТЕРПРЕТАЦІЇ ІВАНА ШИШМАНОВА
Статтю присвячено порівняльному аналізу болгарського національного Відродження і західноєвропейського Ренесансу в працях Івана Шишманова.П’ятсотрічне османське панування мало глибокий негативний вплив на історичний і культурний розвиток болгарського народу, ізолювавши його від інтелектуального життя Європи. Унаслідок цього поняття «Відродження» в болгарському культурному контексті набуло іншого значення, ніж у західноєвропейській традиції. Якщо Ренесанс у Західній Європі був епохою художнього та наукового оновлення, то болгарське Відродження мало передусім політичний і релігійний характер.Початком національного Відродження в Болгарії І. Шишманов уважав появу «Історії слов’яноболгарської» (1762) отця Паїсія Хилендарського – програмного твору, який започаткував пробудження національної свідомості болгар. Тоді як в Європі творили свої шедеври Торквато Тассо, Мігель де Сервантес, Вільям Шекспір, Рафаель, Мікеланджело, Леонардо да Вінчі, в Болгарії ще не з’явилося жодного світського друкованого твору, а духовенство займалося переписуванням житій святих і створенням ікон.Серед балканських народів, як зауважував І. Шишманов, найсприятливіші умови для культурного розвитку мали греки. Завдяки вигідному географічному положенню та тісним економічним зв’язкам з Європою саме вони першими відчули вплив італійського Ренесансу. Через грецьке культурне середовище цей вплив частково поширився й на Болгарію.Іван Шишманов став першим серед болгарських літературознавців, хто оцінив постать о. Паїсія не лише як національний, але й як загальноєвропейський феномен. Він розглядав його діяльність у ширшому, компаративному контексті, підкреслюючи її значення як для болгарського національного пробудження, так і для історико-культурного діалогу з Європою.
«МУЗЕЇ» НАРОДЖЕНИХ У СРСР: ОБРАЗИ РАДЯНСЬКОГО ПОВСЯКДЕННЯ В РОМАНІ НІНИ КУР’ЯТИ «ДЗВІНКА…»
Мета дослідження – схарактеризувати специфіку авторської поетики радянської повсякденності в романі Ніни Кур’яти «Дзвінка. Українка, народжена в СРСР». Задля досягнення мети описано образи побутових речей через світосприйняття персонажа-дитини та звернено увагу на висвітлення проблеми двоєдумства в радянському суспільстві. Вказано на засудження примітивності побуту як ідеологічної сутності тотального комуністичного засилля.У дослідженні використано кілька методів: формальний, порівняльно-історичний, порівняльно-зіставний, біографічний.Виявлено, що образи іграшок, одягу, шкільного приладдя, домашньої їжі тощо наділені ефектом документальної фотографічності та ілюструють спогади про пережите. Головні смисли в зображенні радянської повсякденності – це парадоксальність; акцентування абсурдності та невідповідності потребам людей; контрастність між ідеологічними та духовними цінностями; іронічність у розкритті «совкового» пристосуванства; підтекстові узагальнення. Протиставленню двох світів – домашньому (особистому) та суспільному (колективному) відповідають візуальні образи: натільний хрестик і жовтенятська зірочка, церковні хоругви і червоний прапорець як символ комуністичного свята. За допомогою контекстуальної антитези увиразнено відмінності в родинному оточенні: розкіш у міській квартирі дядька-кадебіста і простота в сільському будинку сім’ї Дзвінки. Наголошено, що визначальним у художній рецепції радянської повсякденності є концепт рідної домівки, «апологетика дому». Авторське переосмислення минулого покладається на місця пам’яті, а зображення речей забезпечує музеєфікованість простору спогадів.У романі Н. Кур’яти «Дзвінка» виявлено два художні часопростори: 1) візуальний (реконструкція подій минулого), де образи речей забезпечують ретрохроніку і відіграють роль музейних експонатів; 2) чуттєвий (рефлексія авторської пам’яті), де предмети сприймаються об’єктами критичного аналізу пережитого. Вивчення поетики радянського повсякдення в романі Н. Кур’яти «Дзвінка» розкриває можливості подальших досліджень цієї проблеми в інших текстах художньої прози про колоніальне минуле.
РИТОРИЧНІ І ЛОГІЧНІ СТРАТЕГІЇ СОЦІАЛЬНОГО ПЕРЕКОНАННЯ В ПРОПОВІДЯХ ЙОАНА ЗОЛОТОУСТА: НІМЕЦЬКОМОВНИЙ АНАЛІЗ
Статтю присвячено комплексному аналізу риторичних і логічних стратегій соціального переконання в проповідях Йоана Золотоуста на основі німецькомовних перекладів із бібліотеки Bibliothek der Kirchenväter. У дослідженні подано, як візантійський богослов формує етичну парадигму милосердя, справедливості й духовної відповідальності через мовні механізми впливу на свідомість і поведінку адресата. Особливу увагу приділено взаємодії трьох риторичних опор – ethos, logos і pathos – у побудові переконливої аргументації, де милостиня постає не жестом співчуття, а моральною нормою й сакральним актом.Проаналізовано застосування класичних тропів (метафори, антитези, парадокси), логічних фігур (індукція, аналогія, силогізм) та семантичних реконцептуалізацій, що дозволяють трансформувати уявлення про соціальну ієрархію. Золотоуст редефінює поняття бідності, підносячи вбогих до статусу духовних благодійників, а матеріальну пожертву трактує як інвестицію у власне спасіння. Проповідь постає як форма дієвого морального впливу, що інтегрує богословське вчення з екзистенційним закликом до конкретної дії.Розгляд німецькомовної рецепції Золотоуста дозволяє простежити довготривалий вплив його ідей на європейську моральну думку та християнську риторику. Дослідження має міждисциплінарний характер і демонструє актуальність християнського дискурсу у світлі сучасних викликів: війни, бідності, втрати солідарності. Йоан Золотоуст постає як майстер слова, який перетворює проповідь на інструмент етичної трансформації суспільства.
ЕТНОПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ В МАЛІЙ ПРОЗІ В. СТЕФАНИКА
У статті досліджено художню своєрідність малої прози В. Стефаника в аспекті реалізації етнопсихологічних особливостей художнього мислення та світогляду. Зокрема, розглянуто, як на рівні поетики творів реалізується відтворення сприйняття дійсності героями, виявлення їхніх екзистенційних переживань, ментальних уявлень та етнопсихологічних проявів. Проаналізовано, як через ідейно-смислове навантаження, структурний та стилістичний складники мовлення героїв розкривається підсвідоме ставлення до Землі як до духовної складової частини існування, а також як до джерела соціального добробуту людини. Герої персоніфікують землю, відносяться до неї як до живої істоти. Це підсилює динаміко-експресивне вираження психологічних колізій у мовленні, через форму діалогізованого монологу, що набуває властивостей сценічного втілення та дозволяє авторові найоб’єктивніше передати події у творі. Вимальовуються лише «психологічні образи», особливості характеру яких розкриваються безпосередньо в мовленні. Схвильовані інтонації відбито у формальній організації мовлення, яке розбито на дискретні фрази, поділено на репліки. Через діалогізовані монологи відтворюються не тільки події з життя героя, але й стан збентеження, тривоги, особливо від усвідомлення втрати зв’язку із землею як власністю, добробутом тощо.Досліджено також функціональне навантаження фольклорних асоціацій та образів-символів у прозі В. Стефаника. Визначено, що фольклорні образи в дискурсі модернізму набувають нового семантичного наповнення. В. Стефаник своєрідно інтерпретує фольклорні набутки.Завдяки цьому в тексті формуються романтичні візії, що також стають джерелом ліризму прози. Поєднано інтонації народно-розмовного мовлення та тужливі ліричні інтонації, що відбивається на виборі й відтворенні конкретно-чуттєвих картин зображення. Очевидно, для В. Стефаника архітектоніка та динаміка фольклорної образності, народних пісень виявляла архетипні уявлення, асоціації, мотиви, через які втілювались структури «колективного несвідомого». Це стає однією з визначальних ознак художнього мислення письменника, своєрідного світосприйняття.
УМОВИ, ПРИЧИНИ ТА ЧИННИКИ ВИНИКНЕННЯ РОМАНСЬКИХ МОВ
Спрощена концепція прямого розвитку єдиної літературної латинської мови або будь-якої іншої, так званої «загальнороманської», в окремі романські й діалекти мови з народної латини протягом кількох століть не задовольняла багатьох дослідників: Г. Шухардта, Ж. Моля, Ф. Діца та ін. Основною метою представленої наукової розвідки є з’ясувати питання про характер розвитку та шлях утворення сучасних романських мов. Поставлена мета передбачає розв’язання таких завдань: вивчення сучасних теорій виникнення романських мов; з’ясування стану народної латини, яка потрапляла на романізовані території; розгляд етнолінгвістичних чинників виникнення сучасних романських мов.Основною причиною утворення сучасних романських мов був субстрат, на який наклалася вульгарна латина. На формування романських мов вплинули мови тих племен і народностей, які були підкорені Римом. Наслідок їх впливу на латину був різним: субстратом іспанської мови (як і всіх інших романських мов Піренейського півострова) є кельтський, іберійський та баскський; субстрат французької мови – кельтський, на півдні Франції ще давньогрецький (Марсель – раніше Марсіліо, Массалія – був грецькою колонією); субстратом італійської мови є італійські й етруські мовні риси. Наприклад, слова Roma і chianti походять з етруської мови; субстратом сардської мови є пунічний і давньогрецький; субстратом ретороманської мови (мов) є ретська (ретійська мова), яку уналежнюють до неіндоєвропейських дороманських мов Італії; субстратом румунської мови вважається фрако-дакійський. Процес романізації різних регіонів Європи тривав кілька століть, протягом яких сама латинська мова досить сильно змінилася. У процесі поширення латинської мови з Римської імперії вона потрапляла в провінції на різних стадіях свого розвитку. Романські мови розвинулися внаслідок дивергентного, відцентрового розвитку усної традиції різних діалектів колись єдиної народно-латинської мови.
БАЙРОНІЗМ У ПОЕТИЧНІЙ ТВОРЧОСТІ АГАТАНГЕЛА КРИМСЬКОГО (НА ОСНОВІ ЦИКЛУ «КОХАННЯ ПО-ЛЮДСЬКОМУ»)
У запропонованій науковій розвідці проаналізовано питання взаємозв’язку і типологічних сходжень між творчістю Агатангела Кримського та літературною спадщиною Джорджа Гордона Байрона. Зіставлення поетичного циклу «Кохання по-людському» зі збірки «Пальмове гілля» та ліро-епічної поеми «Чайльд-Гарольдова мандрівка» сприяє переосмисленню ролі української літератури в контексті світового літературного процесу, а також дає змогу спростувати поширені стереотипи провінційності й маргінальності вітчизняного письменства тоталітарної доби.Використовуючи генетико-контактний та імагологічний методи, авторка статті досліджує типологічні зв’язки між поетичними творами Дж. Байрона та А. Кримського, а також виокремлює спільні мотиви в поезіях циклу «Кохання по-людському» та поемі «Чайльд-Гарольдова мандрівка», що передовсім полягають у домінуванні мотиву «світової туги», пошуку ліричними героями власного «я», естетичному пантеїзмі, спорідненості топосів стихій природи. Типологічна спорідненість текстів розглядається також крізь призму автобіографізму, зокрема подібності особистого досвіду адресантів (подорожі світом) та їхніх ідейних поглядів (світогляду). Крім цього, в інтимно-філософській ліриці обох авторів простежено громадянські мотиви, що є невід’ємною рисою байронічної поеми. У статті наголошується на тому, що поетичний цикл «Кохання по-людському» зі збірки «Пальмове гілля» прикметний багатьма притаманними байронізму рисами, а художня творчість Агатангела Кримського набуває нових сенсів в оптиці її зіставлення із творчістю світових класиків, що виводить поетичне еґо українського митця на новий рівень у системі координат вітчизняного письменства. Водночас результати розвідки вказують на те, що подальші дослідження проявів байронізму в мистецькому спадку багатьох інших українських письменників епохи XIX–XX століть є перспективними і напрочуд актуальними. Авторка акцентує на гострій потребі подальшого осмислення феномену байронізму в українській літературі, що дозволить глибше простежити інтеграцію вітчизняного письменства у світовий літературний процес і водночас продемонструвати його самобутність.
НЕВЛАСНЕ-ПРЯМЕ МОВЛЕННЯ ОПОВІДАЧА ЯК ЗАСІБ СТВОРЕННЯ ЕТНОКУЛЬТУРНОГО НАРАТИВУ (НА МАТЕРІАЛІ СУЧАСНОЇ АНГЛОМОВНОЇ АМЕРІНДІАНСЬКОЇ ПРОЗИ)
Статтю присвячено невласне-прямому мовленню оповідача, а саме засобам творення такого мовлення і функції його у формуванні етнокультурного наративу.Метою статті є виявити та проаналізувати невласне-пряме мовлення оповідача як засіб створення етнокультурного наративу на матеріалі сучасної англомовної амеріндіанської прози. Основними завданнями є дослідити текстуально-стилістичну, функціонально-смислову специфіку невласне-прямого мовлення оповідача та проаналізувати його як засіб мовлення описової стратегії створення етнокультурного фону художнього тексту і спосіб висвітлення етнокультурних цінностей амеріндіанського етносу. У результаті дослідження було виявлено, що досліджуване нами невласне-пряме мовлення оповідача конкретизується як форма передачі чужого мовлення (синтаксично-стилістичне явище) і як спосіб викладу змісту (літературно-художній прийом). Модель невласне-прямого мовлення оповідача етнокультурного наративу експлікується особовими займенниками першої особи однини/множини та репрезентацією детального повістування про події з експлікацією власної точки зору, вживаючи дієслова мислення, ремарки, коментарі стосовно того чи іншого персонажа або події, до яких оповідач має безпосереднє відношення, маскуючись за образом персонажного героя. Своє мовлення оповідачі аналізованих у нашій роботі текстах реалізують за принципом «storytelling», що є характерним для амеріндіанських казок, міфів та легенд. Отже, зберігаючи таку міфолорну традицію повістування, оповідач постійно виступає центровим оповідацьким персонажем, нібито привертає всю увагу читача на свою оповідь і робить це мозаїчно-орнаментально: розповідає про події сьогодення, але мистецькі вплітає етнокультурний пласт як експлікацію значущості тих етнокультурних цінностей, символів, культів, артефактів, які є важливими для амеріндіанців усіх поколінь.
МОВНІ ОСОБЛИВОСТІ ТА КОМУНІКАТИВНІ СТРАТЕГІЇ ІСПАНСЬКИХ ІНСТАГРАМ-БЛОГЕРІВ У ЦИФРОВОМУ ДИСКУРСІ
Статтю присвячено лінгвопрагматичному аналізу мовлення іспанських інстаграм-блогерів у контексті мультимодального цифрового дискурсу. Попри щораз більший інтерес до соціальних медіа в сучасній лінгвістиці, лексико-стилістичні та прагматичні особливості іспанського інстаграм-дискурсу залишаються недостатньо дослідженими. Методологічну основу роботи становив експертний відбір десяти впливових блогерів (Aida Domenech, Marta Díaz, Ester Expósito, Mar Lucas, María Pombo, Manu Ríos, Xuso Jones, Sheila Casas, Katia Gutiérrez-Colomer та Natalia Maquieira), які репрезентують сфери моди, лайфстайлу та реклами. Для побудови корпусу було зібрано понад 200 текстів постів і сторіс за період січень–травень 2025 року.У дослідженні використано комплекс методів: дискурс- і контент-аналіз (для виявлення тематичних і функціональних одиниць), стилістичний аналіз (для дослідження експресивних засобів), прагмалінгвістичний аналіз (для моделювання актів комунікативного впливу) та мультимодальний аналіз (для інтеграції вербальних і невербальних компонентів).Результати свідчать про домінування розмовної лексики – вигуків, зменшувальних і збільшувальних суфіксів, молодіжного жаргону та адаптованих англіцизмів. Значну роль відіграють лексичні неологізми, хештеги із семантичним навантаженням, діалектизми та емодзі як параграфемні маркери емоційності. Прагматичні характеристики мовлення реалізуються через стратегії формування ефекту близькості й автентичності, пряме звертання до підписників і застосування інтерактивних механізмів (опитування, коментарі). Комерційний вимір виявляється в рекомендаціях, згадках брендів і промокодах, що сприяють медіації між брендом та аудиторією.Запропонована концепція інстаграм-дискурсу як креолізованого середовища, в якому вербальні й візуальні елементи формують єдину систему впливу, відкриває нові напрями для лінгвопрагматичних досліджень соціальних мереж. Отримані висновки мають практичне значення для аналізу цифрової комунікації, розроблення контент-стратегій і подальшої апробації методологічних підходів у соціолінгвістиці та медіапрагматиці.
ФОРМУВАННЯ РИТОРИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ФАХІВЦЯ В ПРОЦЕСІ ОПАНУВАННЯ НАУКОВОГО СТИЛЮ
У статті висвітлено проблему формування риторичної компетентності фахівця в процесі опанування наукового стилю мовлення. Риторична компетентність розглядається як інтегральна складова частина професійної мовної особистості, яка забезпечує ефективну комунікацію в академічному та професійному середовищах. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі наукового стилю в процесі фахової підготовки, а також потребою у вдосконаленні мовленнєвих умінь здобувачів вищої освіти відповідно до сучасних комунікативних стандартів. У статті визначено основні компоненти риторичної компетентності, зокрема логіко-мисленнєвий, соціокультурний, етичний, стратегічний, жанрово-стильовий. Особливу увагу приділено впливу засобів наукового стилю на розвиток навичок аргументації, побудови переконливого висловлювання, дотримання норм академічної доброчесності та розвитку критичного мислення.Метою статті є обґрунтування ролі наукового стилю як засобу формування риторичної компетентності майбутнього фахівця та визначення ефективних підходів до цього процесу.У результаті дослідження запропоновано низку методичних прийомів і вправ, спрямованих на розвиток риторичних умінь на основі текстів наукового стилю. Новизна роботи полягає в поєднанні лінгвістичних і риторичних підходів до формування професійного мовлення.Запропоновані теоретичні положення і практичні рекомендації можуть бути використані в процесі підготовки здобувачів вищої освіти різних спеціальностей.
ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ ВОКАБУЛЯРУ АНІМАЦІЇ НА ОСНОВІ МУЛЬТФІЛЬМІВ «МОАНА 2» ТА «ДУМКАМИ НАВИВОРІТ 2»
У статті розглянуто спеціалізовану лексику, пов’язану з виробництвом анімаційної продукції, з акцентом на етимологію, семантичну еволюцію та функціональне навантаження ключових термінів, як-от анімація, мультфільм, чистовик, компоновка та сюжетна лінія.Особливу увагу приділено лінгвістичному впливу компанії Disney, інновації якої суттєво вплинули як на професійну термінологію, так і на ширший культурний дискурс. Термін «мультфільм» проаналізовано в контексті його історичної трансформації – від підготовчого художнього ескізу до окремого жанру анімаційного кіно, що характеризується візуальними перебільшеннями та гумористичним елементом, при цьому межуючи, але не тотожного поняттю «анімація».Також розглянуто технічні терміни, зокрема «чистовик» і «компоновка», що позначають окремі етапи виробничого процесу та демонструють метафоричне переосмислення загальновживаної лексики в межах професійного жаргону аніматорів.Особливе місце в дослідженні займає аналіз термінів, пов’язаних із наративом, зокрема «сюжетна лінія», «сторімен (storyman)» та «художник сюжетних ескізів (story sketch man)», які позначають специфічні творчі ролі в межах побудови анімаційної оповіді. Також розглядається семантичне та культурне розширення значення самого бренду Disney, включаючи неологізми «диснеїзм (Disneyism)» і «диснеїфікація (Disneyfication)», що відображають глибокий вплив компанії на мовлення і масову культуру.На прикладі сучасних фільмів студій Disney та Pixar, «Моана 2» та «Думками навиворіт 2», проілюстровано, як нова анімаційна лексика формується шляхом метафоризації, персоніфікації, культурного запозичення та внутрішнього студійного сленгу. Дослідження підтверджує провідну роль Disney у збагаченні анімаційної лексики як у професійному середовищі, так і в публічному дискурсі.
АНТИКОЛОНІАЛЬНІ МОТИВИ У ТРЕВЕЛОГАХ СОФІЇ ЯБЛОНСЬКОЇ
Мета статті – схарактеризувати антиколоніальну спрямованість тревелогів С. Яблонської, що входять до книги «Чар Марока. З країни рижу та опію. Далекі обрії», та виявити специфіку авторської візуалізації ієрархії відносин між Сходом і Заходом. Творчість української мандрівниці, що охоплює подорожні нариси, оповідання й епістолярій, акумулює розмаїтий досвід міжкультурного спілкування, здобутий під час її подорожей до Азії, Африки та Нової Зеландії. Інтерес до тревелогів С. Яблонської з боку наукової спільноти невпинно зростає, а різноаспектні дослідження доробку письменниці підкреслюють його потужний інтерпретаційний потенціал. Методологічну основу розвідки склали праці основоположника постколоніальної теорії Е. Саїда «Орієнталізм» та «Культура й імперіалізм», автор яких простежує історичні витоки колоніалізму й імперіалізму, з’ясовує їх передумови та наслідки. Актуальність теми статті пояснюємо, з одного боку, браком публікацій про критичну візію колоніальної політики країн Заходу щодо народів Сходу в книгах С. Яблонської, а з іншого – потребою провести аналогії між колонізаторськими інтенціями Європи на початку ХХ століття й сучасними імперіалістичними загрозами, пов’язаними з російсько-українською війною. Аналіз тревелогів, що входять до книги «Чар Марока. З країни рижу та опію. Далекі обрії», засвідчує виразні антиколоніальні настрої авторки, яка рішучо заперечує й засуджує нав’язані західним світом уявлення про вищість європейської цивілізації та її право втручатися в життя «нижчих» за розвитком народів Сходу. Критична візія колонізаторської французької та британської політики щодо країн Далекого Сходу й Африки, запропонована С. Яблонською, акцентує її здатність вийти за межі свого «Я», що уможливлює трактування «Іншого» не як чужого й ворожого. Авторка завжди перебуває на боці колонізованих народів і асоціює себе з ними більшою мірою, ніж з європейцями. Тревелоги письменниці оприявнюють тяглість імперіалістичних традицій, об’єктом яких наразі є Україна, і спонукають до моделювання сценаріїв культурного опору. Перспективою подальших досліджень може стати інтерпретація опозиції «Я–Інший» в контексті міжкультурного діалогу, візуалізованого в тревелогах С. Яблонської.
СПЕКТАКЛЬ ГРОТЕСКНОГО ТІЛА: «МАЛЮК ЦАХЕС НА ПРІЗВИСЬКО ЦИНОБЕР» Е. Т. А. ГОФМАНА З ПЕРСПЕКТИВИ СТУДІЙ ДИЗАБІЛІТІ
У статті запропоновано тлумачення інвалідності на прикладі відомого оповідання «Малюк Цахес на прізвисько Цинобер» («Der kleine Zaches genannt Zinnober», 1819) визначного німецького письменника-романтика Е. Т. А. Гофмана (E. T. A. Hoffmann, 1776–1822).Вказано на те, що зображення головного персонажа Цахеса, «огидного виродка», «малої потвори», горбуна, автор інсценує поміж фантастикою і природним явищем, що відкриває широкий простір для інтерпретації. Зауважено, що особливо з розвитком сучасних студій дизабіліті це оповідання Гофмана стало об’єктом інтенсивного осмислення з акцентом на деформоване тіло Цахеса як сигнатуру неоднозначності. Тож метою розвідки є увиразнити сучасний оригінальний погляд на класичний твір німецької літератури ХІХ століття.До основних засад студій дизабіліті належать репрезентація в літературних текстах інвалідності з метафоричними та символічними цілями, проблематизація страждання, викликаного станом тіла, розгляд ушкодженого тіла як такого, яке своїми властивостями загрожує соціальній рівновазі. Із цієї позиції відзначено, що деформоване тіло превалює в оповіданні Гофмана. Воно відтворене як гротескний образ, а під впливом магії воно видається чимось, чим воно не є, характеризуючи в такий спосіб саме суспільство. Зазначено, що говорити про ідентичність, покликаючись на характеристику тіла, проблематично. На прикладі головного персонажа темою «Малюка Цахеса» стає процес переходу від фольклору до науки, становлення дискурсу знання медичної гуманітаристики. У процесі аналізу унаочнено, як поміж раціональною та романтичною позиціями виникає конфлікт. Романтичний підхід імаґінує, вигадує і фікціоналізує бачене, наслідком чого є сприйняття ненормативного тіла у зв’язку з фольклором, а його демонізація і денатуралізація сприймаються як абсолютно прийнятні. Природничий дискурс Просвітництва натомість прагнув звільнитися від таких поглядів на тіло, хоча деформація і потворність продовжували відігравати в ньому важливу роль.
КОМПАРАТИВНИЙ АНАЛІЗ СИНТАКСИЧНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ АНГЛОМОВНИХ МОРСЬКИХ КОМАНД
Статтю присвячено лінгвістичному аналізу морських англомовних команд у контексті безпеки судноплавства, акцентовано на їх синтаксичній структурі, комунікативному типі та особливостях використання в надзвичайних ситуаціях, зокрема в разі посадки на мілину. Метою дослідження є визначення питомої ваги команд за їхніми структурно-комунікативними характеристиками та виявлення специфіки їх реалізації на торговельних і пасажирських суднах. У роботі застосовано методи синтаксичного моделювання, структурно-поверхневого аналізу, а також кількісно-якісний і контекстуально-інтерпретаційний методи. Результати показують, що на торговельних суднах превалюють імперативні команди з еліптичною структурою, які забезпечують ефективність передачі наказів у стислі терміни. Водночас на пасажирських суднах переважають декларативні повідомлення з повною структурою, що пов’язано з необхідністю точного інформування пасажирів і запобігання паніці. Виявлено також використання форм ввічливості та пом’якшення у формах команд для забезпечення психологічної стабільності пасажирів. У статті також звернено увагу на розбіжності між стандартизованими фразами SMCP і реальною мовленнєвою практикою, що зумовлено людським фактором і неформальністю умов на борту.Отримані результати підкреслюють важливість дотримання формальних стандартів у критичних ситуаціях та окреслюють перспективи подальшого вдосконалення морської комунікації з огляду на технологічний прогрес.
СТРУКТУРНО-НАРАТИВНА СПЕЦИФІКА ЖАНРУ ЛІТЕРАТУРНОГО РЕПОРТАЖУ (НА МАТЕРІАЛІ РЕПОРТАЖИСТИКИ ПРО РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКУ ВІЙНУ)
У статті розглянуто жанр літературного репортажу, його структурні вияви, наративні особливості, роль автора. Взято до уваги літературні репортажі про російсько-українську війну. Акцентовано на синкретичності жанру, взаємодії масмедійних принципів й літературності в природі жанру. У розвитку українського літературного репортажу велику роль відіграли реактуалізація досвіду української репортажистики 20-х років, конкурс літературного репортажу «Самовидець», а також вплив польської школи репортажу. Виокремлено такі типи репрезентації літературних репортажів у структурному плані, як окремий жанр, вставний жанр, використання репортажної техніки. Репортажність стає ознакою стилю. Репортажна «техніка» легко проникає в інші жанри. Звернуто увагу на суб’єктивну організацію текстів, роль фокалізації. Прикметно, що автори експериментують із манерою викладу, використовуючи різні способи. Репортажистику про російсько-українську війну можна класифікувати за різними критеріями: репортажі одного автора (Мирослава Лаюка, Єлізавети Гончарової та ін.), антології репортажів різного авторства («Війна. Життя defacto» (2016), «77 днів лютого. Україна між двома символічними датами російської ідеології війни» (2023) та ін.), репортажі про окремі міста, що пережили найбільше воєнних випробувань (Бахмут, Маріуполь, Херсон та інші), репортажистика за кожен рік війни. У збірниках репортажів важливу роль відіграють перемови й післямови, автори яких концептуалізують матеріал, вказуючи основні інтенції видань. Наведено приклади творів різних жанрів, в яких використано репортажі як вставні жанри або застосовано репортажну стилістику («Позивний для Йова. Хроніки вторгнення» Олександра Михеда, «Танець смерті. Щоденник добровольця батальйону «Донбас» (2019) Ігоря Михайлишина). У статті наведено міркування репортажистів щодо творчого процесу та практики роботи з матеріалом.
ПРОБЛЕМИ ПЕРЕКЛАДУ ФРЕЙМОВОЇ СТРУКТУРИ КОНЦЕПТУ «ДІМ» У СЛОВ’ЯНСЬКИХ МОВАХ
У статті досліджено концепт «дім» у трьох слов’янських мовах – українській, польській та російській – з акцентом на його фреймову структуру, лексико-семантичні особливості, культурні конотації та проблеми перекладу. Висвітлено теоретичні засади когнітивно-фреймового аналізу концептів і окреслено складники концепту «дім» (поняттєвий, ціннісний, образний компоненти). Проведено зіставлення мовних засобів вираження концепту «дім» в українській, польській та російській мовах: базової лексики (лексеми дім, хата, dom, дом тощо), фразеологізмів (у своєму домі і стіни допомагають тощо) та метафоричних моделей (наприклад, уособлення дому як живої істоти).Проаналізовано культурноспецифічні риси концепту в кожній мовній спільноті: український образ рідної хати як духовного осердя родини, польський стереотип домівки як символу сім’ї і національної ідентичності (від шляхетського двору до сучасного дому), російські уявлення про домашнє вогнище та досвід спільного проживання (комуналки). Обговорено труднощі перекладу компонентів фрейму «дім» між зазначеними мовами, зокрема передачу культурно забарвлених понять (хата, dwór, коммуналка), еквівалентність прислів’їв і фразеологізмів, а також вибір лексеми (дім vs хата тощо) під час перекладу. У результаті встановлено, що концепт «дім» належить до універсальних базових концептів, які мають спільне ядро (асоціація з родиною, захистом, приналежністю, однак набувають культурноспецифічного забарвлення в різних мовах. Перекладацькі розвідки підтверджують важливість урахування фреймової структури цього концепту для досягнення адекватності перекладу.
ІНТЕРМЕДІАЛЬНИЙ КОД ЛІРИКИ ІГОРЯ КАЛИНЦЯ
У статті запропоновано міждисциплінарні підходи до інтерпретації творчого доробку Ігоря Калинця. До аналізу залучено вибірку віршів поета 1960–1980-х рр., репрезентативних щодо наявності в них літературно-мистецьких кореляцій. Не позбавлена громадянського пафосу, його лірика оприявнює естетично довершені тексти завдяки збагаченню образотворчими засобами суміжних мистецтв, що сформували її інтермедіальний код. Обґрунтовується естетична та стилістична доцільність використання поетом інтермедіальних конструкцій на різних рівнях організації авторського тексту, з’ясовується ідейно-худож-ня функція синестезійної тропіки в його зображально-виражальній системі. Основну увагу зосереджено на виявленні в художньому просторі віршів І. Калинця виражальних можливостей синтезу слова і музики та способів їх перекодування на вербальний рівень. Дослідження виконано в парадигмі інтермедіальної методології в поєднанні з ресурсами біографічного та рецептивного методів літературознавства.У результаті здійсненого аналізу підтверджено вихідне припущення, що переведення художньої метамови суміжних мистецтв на вербальний рівень слугує употужненню естетичного та комунікативного потенціалу лірики І. Калинця, універсалізує його художнє мислення. Поет майстерно орудує іномистецькою образотворчою атрибутикою, плідно використовує синестезійну тропіку задля сакралізації патріотичних почуттів, вираження переживань та емоцій, апологетизації артефактів національно-культурного коду, відтворення екзистенційного буттєтривання особистості в умовах фізичної несвободи. Крізь призму персоніфікованої музичної образності І. Калинець осмислює духовні джерела родової пам’яті та менталітету українського народу. Акустично-музичний супровід слова в його віршах примножує їх виражальні спромоги, наснажує емоційно та символічно, підсилює сугестивний вплив на реципієнта, оприявнює багатогранність чуттєвої сфери, формує синергетичний ефект на рівні образної системи та презентованих сенсів буття. Тож інтермедіальний код лірики поета можна вважати важливим чинником декодування її художнього потенціалу.
ЕВОЛЮЦІЯ «ВТРАЧЕНОГО ПОКОЛІННЯ» В РОМАНАХ Е. М. РЕМАРКА
У роботі проаналізовано актуальні, зокрема для українського суспільства, твори Е. Ремарка «На Західному фронті без змін», «Повернення», в яких вбачається еволюція зображення «втраченого покоління». З’ясовано, що у двох романах Е. Ремарк ніби створює «літопис» цілого покоління. Він фіксує у творах ще свіжі рани суспільства ХХ століття шляхом відвертого та простого зображення дійсності очима представників «втраченого покоління». Наступний роман «Повернення» 1930 року з дещо жорсткою реалістичністю успадковує мотиви першого, однак містить і спроби молоді пристосуватися до життя в новій реальності, відчай їх розуміння, що більше нічого не буде таким, як раніше.Як і в «На Заході нічого нового», Ремарк показує жахи Першої світової війни, але зосереджується на її віддалених наслідках. Якщо в попередньому романі проблеми цивільного життя виникають лише на короткий час під час відпустки героя з фронту, то в «Поверненні» вони є головним предметом оповіді. Два романи доповнюють один одного.Також слід зазначити, що в «Поверненні» більше описів природи та роздумів щодо суспільного устрою, адже кінець війни дав можливість на філософські спостереження. Спокійне існування, в порівнянні з боями, дає час на роздуми та спроби знову інтегруватися в колись рідний та зрозумілий соціум. Однак більшість молодих хлопців так і залишилися лише солдатами, вони страждають від непорозуміння з близькими, тонуть у вирі особистих проблем, які не можуть розв’язувати інакше, як за допомогою зброї, зрештою опускаються до пияцтва, сварок, життя в спогадах та звинувачень влади у зраді та брехні.
АНАТОМІЯ ХУДОЖНЬОГО ТЕКСТУ: ПОГЛЯД КРІЗЬ ПРИЗМУ ЦИФРОВОЇ ФІЛОЛОГІЇ (НА ПРИКЛАДІ РОМАНУ Т. ДРАЙЗЕРА «ФІНАНСИСТ»)
У статті розглянуто потенціал тематичного моделювання як інструменту кількісного аналізу художнього тексту в контексті сучасної цифрової філології. Метою дослідження є порівняння ефективності двох підходів до автоматичного виокремлення тем у художньому дискурсі: класичного алгоритму LDA (Latent Dirichlet Allocation) та сучасної моделі BERTopic, що базується на використанні контекстуальних векторних представлень і здатна вловлювати глибші семантичні зв’язки в тексті. Матеріалом дослідження слугує роман Теодора Драйзера «Фінансист», на основі якого сформовано корпус для тематичного аналізу. Розглянуто стратегії попереднього оброблення тексту: корпус підготовлено за допомогою стандартних процедур очищення, лематизації та фільтрації частин мови із залученням інструментів NLP. Тексти розбито на сегменти, дібрано оптимальні параметри для кожної моделі. У процесі моделювання аналізувалася кількість отриманих тем, когерентність, їх змістова насиченість, інтерпретованість і адекватність художньому змісту твору. Особливу увагу приділено методам налаштування моделей (визначення кількості тем, фільтрація частин мови, оброблення власних імен), візуалізації результатів для покращення інтерпретації та впливу попереднього оброблення тексту на якість тем. Порівняльний аналіз показав, що модель BERTopic виявляє глибші семантичні зв’язки, ніж LDA, та в більшості випадків формує теми, які точніше передають смислові домінанти тексту, демонструє вищу здатність до побудови змістово злагоджених тематичних структур, зберігаючи при цьому контекстуальні зв’язки між словами. Результати дослідження можуть бути використані для подальшого вивчення семантичної структури художніх творів та розроблення методик для автоматизованого аналізу художнього дискурсу. Перспектива подальших досліджень вбачається в проведенні порівняльного тематичного аналізу кількох романів одного автора з метою виявлення еволюції смислових домінант у межах авторського стилю.
ГЛОБАЛЬНЕ ПОТЕПЛІННЯ ЯК МЕХАНІЗМ ЗАПУСКУ ПЕРВІСНОЇ ПАМ’ЯТІ ЛЮДСТВА В ПОСТАПОКАЛІПТИЧНОМУ РОМАНІ ДЖ. БАЛЛАРДА «СВІТ, ЩО ПОТОНУВ» («THE DROWNED WORLD»)
У статті досліджується роман Дж. Балларда «Світ, що потонув» («Тhe Drowned World» (1962)) як зразок постапокаліптичної кліматичної фантастики. Акцент робиться на концепції первісної пам’яті людства, яка активізується через глобальне потепління. Британський письменник Дж. Баллард розглядає катастрофічні зміни клімату в недалекому майбутньому, які вплинули на цивілізаційні зміни в людині. Філософська проблематика роману торкається кількох просторів пам’яті: культурної, поданої через архітектурні та мистецькі залишки на планеті, та колективної несвідомої, (юнгіанська теорія), яка демонструє синхронізацію людського «я» з кліматичними змінами й природними процесами.Розкривається біографічний контекст твору, зокрема вплив дитячих спогадів Балларда про Шанхай, перебування в японському концтаборі для цивільних і їх вплив на формування теми пам’яті в романі. Особлива увага приділяється психоаналітичним аспектам та зв’язку поведінки героїв і кліматичних змін. У напівзатонулому Лондоні 2145 року герої переживають психофізіологічні зміни: однакові сни, ірраціональну потребу рухатися на південь, незважаючи на небезпеку. Автор досліджує теорію одного з героїв твору, доктора Бодкіна, про синхронізацію всього живого на планеті та повернення до «мозку ящірки». Розглядається антитеза «природа – цивілізація» на прикладі ретельно виписаних Баллардом деталей інтер’єру, архітектури, культурних здобутків людства, артефактів, які збирає антигерой твору Стренґмен. Тваринні інстинкти також проявляються в людях по-різному: від запуску первісної пам’яті й реакції на поклик сонця, до принципу «виживає найсильніший. Письменник не обмежується описом фізичних змін навколишнього середовища, а досліджує трансформації людської психіки під впливом кліматичних катаклізмів. Отже, фантаст Баллард не дає людству шансу на виживання в умовах глобального потепління. І навіть технологічні відкриття не лише не допомагають, а навпаки, відтерміновують неминучу капітуляцію людства перед природою.
РИТОРИЧНІ ЗАПИТАННЯ В ПОЕТИЧНОМУ ДИСКУРСІ ДМИТРА ЗАГУЛА: ЕКСПРЕСИВНІСТЬ ТА ІНТЕНЦІЙНІСТЬ
У статті проаналізовано риторичні запитання як універсальні мовні одиниці, що мають диференційні ознаки питального речення, проте виражають емоційно-експресивне ствердження/заперечення; як синтаксичні експресеми, асиметрійна будова яких сприяє підсиленню естетичного ефекту поетичного дискурсу, увиразненню інтенційно-смислової домінанти висловлення, індивідуалізації письменницького мовостилю, створенню експресивності, сугестивності та вишуканості українського мовлення. У контексті мовотворчості Дмитра Загула виокремлено три моделі риторичних конструкцій (риторичне запитання – емоційно забарвлене ствердження; риторичне запитання – емоційно забарвлене заперечення; власне-риторичне запитання), що вербалізують розлогий діапазон авторських інтенцій, експресивізують поетичний дискурс, конотують інтенсивність емоційності, виконують низку комунікативно-прагматичних функцій: активізують увагу адресата, спонукають його до роздумів і співпереживання, формують діалогійність текстової комунікації, сприяють розкриттю психоментального стану автора чи ліричного героя, відіграють важливу роль у структуруванні художнього тексту. З опертям на багатий ілюстративний матеріал постульовано думку про те, що риторичні запитання слугують важливими маркерами поетичного ідіолекту Дмитра Загула, відображають його лінгвоментальність, світоглядні орієнтири та життєві настанови.
ПРАГМАТИЧНІ АСПЕКТИ ФУНКЦІОНУВАННЯ КОНЦЕПТУ «ВІЙНА» В СОЦІАЛЬНИХ МЕДІА
У статті досліджено прагматичні аспекти концепту ВІЙНА в українському інтернет- дискурсі соціальних медіа, зокрема в жанрі новин. Метою роботи є виявлення мовних засобів репрезентації цього концепту та аналіз їх прагматичного впливу на масову аудиторію. Теоретичну основу становить діадна модель концептуальної структури, що передбачає поділ на ядро та когнітивну периферію. Емпіричною базою слугували автентичні тексти з корпусу UkrTenTen2022, зібрані в період 2014–2022 років. Методологія включає контент-аналіз, контекстуальний та прагматичний аналізи. Встановлено, що лексема «війна» є домінантною в суспільно-політичному медійному просторі, а її репрезентація найчастіше виконує репрезентативну функцію мовленнєвих актів. До ближньої когнітивної периферії належать одиниці на кшталт «агресія», «бойові дії», а до дальньої – «вторгнення», «окупація» тощо. Результати дозволяють глибше зрозуміти функціонування концепту ВІЙНА як інструменту впливу на суспільні наративи, що формуються в цифровому середовищі. Контекстуальний аналіз 100 текстів показав, що найчастіше концепт ВІЙНА використовується для подачі фактів і емоційного вираження. Таким чином, це дослідження відкриває нові можливості для подальшого вивчення концепту ВІЙНА в медіадискурсі, як-от порівняння з текстами після 2022 року або в іншомовних медіа.
ГОЛОВНІ ОСОБЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ КОНТРОНІМІВ У ПРОФЕСІЙНІЙ АНГЛІЙСЬКІЙ МОВІ
У статті обґрунтовано актуальність використання контронімів у професійній англійській мові. По-перше, багатство словникового запасу для іноземної мови є не менш важливим, ніж знання граматики. По-друге, чим більше слів людина знає, тим вільніше вона почувається в іншомовному середовищі. По-третє, побудова нових слів базується на загальних принципах, пов’язаних з розумінням слів у тексті або в чужому мовленні, а потім з активним використанням у власному мовленні. По-четверте, вивчення нової лексики вважається тривалим процесом і вимагає багато терпіння завдяки різноманітності англійської мови та радикальної зміни слова залежно від контексту.У статті визначено головні особливості контекстуального використання контронімів у професійній англійській мові. Доведено, що словниковий запас англійської мови є привабливим завдяки величезній кількості багатозначних іменників з досить різними значеннями.Контроніми належать до цієї категорії завдяки своєї особливості однакового написання, але мають абсолютно протилежні значення, а також схильність до кількох варіантів, а іноді й десятків значень. Контроніми становлять певні труднощі для майбутніх спеціалістів (особливо, якщо йдеться про їх вивчення та розуміння в певному контексті), але водночас вони приваблюють своєю унікальністю. Вважається, що вивчення контронімів не тільки додає інтересу до процесу оволодіння англійською мовою, але й розширює розуміння того, наскільки важливо враховувати контекст для правильного сприйняття значення слів. Варто додати, що використання контронімів у відповідному контексті допоможе майбутнім фахівцям не лише поповнити словниковий запас, підвищити культурний рівень, а й розвинути комунікативні навички. Тому перспективою подальших досліджень стануть шляхи уникнення казусів у процесі використання контронімів у контексті професійної англійської мови.